Гийом дьо Лорис, Жан дьо Мьон
Роман за Розата

Превод от старофренски: Паисий Христов, 1997–2016

chitanka.info

Поемата на Гийом дьо Лорис

Според някои хора лъжа е[1]

туй, че нещо сънят ни вещае.

Но нерядко на сън през нощта

ни се случват такива неща,

5 със които животът ни среща

не след дълго. Това ме подсеща

за Макробий[2] — той бил и писател,

и на сънища сведущ гадател

и затуй с вещина разтълкувал,

10 съня, що Сципион[3] бил сънувал.

И макар че мнозина твърдят,

че е чиста измама сънят,

аз не мога това да приема;

пък дори и за луд да ме вземат,

15 все така убеден ще съм аз,

че сънят и на мен, и на вас

може важни неща да предскаже.

Много хора са сигурни даже,

че ще видят, дордето си спят,

20 със какво ще ги срещне денят.

Бях на двадесет (възраст, когато

Амур пуска стрели във сърцата)

и веднъж, уморен, в късен час

за почивка отпуснах се аз

25 във леглото, заспах непробудно,

и сънувах видение чудно.

После всичко от тоз сън красив

стана истина. Тъй съм щастлив,

че изпитах през свойте дни млади

30 туй, което сънят предугади.

Ще разкажа съня си във рима,

тъй че повече звучност да има

в редовете, защото така

го изисква Амур. Аз сега

35 да започна роман съм готов —

най-подхождащ за него наслов

е Романът за Розата. Там

за любовните тайни със плам

ще говоря: не ще ми е лесно,

40 но ще бъде за вас интересно.

Дано тази, която обичам

и която се Роза нарича,

го хареса — на нейния чар

посвещавам стиха си със жар.

45 Преди може би пет-шест лета

във съня ми дойде пролетта

със оназ чудна майска отрада,

тъй желана от всяка твар млада.

Виждах как в този чуден простор,

50 накъдето да хвърлех аз взор,

вред изглеждаше всичко готово

след студа одеяние ново

да си сложи. Гората най-сетне

щеше пак зелен плащ да си метне

55 и земята се радваше вече,

че роса върху нея се стече

и не е така изпосталяла,

както става през зимата бяла.

Как щастлива се чувстваше тя,

60 че се кичеше с пъстри цветя —

жълти, сини, оранжеви, бели,

изобилно навред нацъфтели:

те досущ като накит блестяха

и най-висшата гордост й бяха.

65 Сладкопойните птици, смълчани

зимно време в горите, сковани

от студа и дебелия сняг,

през април се пробудиха пак

и в тях толкова радост заблика,

70 че в небесната шир ведролика

кръшни трели извиха в захлас.

Славей пееше в ранния час,

до небето гласът му ехтеше,

навъзбог чучулига летеше,

75 упоена от ясната вис,

безброй млади сърца с порив чист

запламтяха от обич гореща…

Този, който през май не усеща

на сърцето любовния пламък,

80 във гърдите си носи той камък.

Моят сън ме пренесе във дните

чародейни, когато мечтите

се изпълват със тръпна любов.

Във съня си аз виждах, че нов

85 майски ден бе току-що изгрял

ведно с първия лъч засиял.

Свойте дрехи облякох за миг,

взех игла от красив игленик

конец вдянах и без да се бавя,

90 реших градския шум да оставя

та сред синия слънчев простор

да се радвам на птичия хор.

Взех да бродя из сънни дъбрави

и, подшивайки свойте ръкави,

95 слушах пойните птичи ята

и се радвах на чудни цветя.

Подир малко достигнах реката,

завървях по брега, край водата,

освежен, жизнерадостен, млад,

100 с мисълта, че на белия свят

по-прекрасен кът никъде няма.

И макар че не беше голяма

като Сена, тя по̀ бе разлата

и течеше тъй бързо по ската,

105 че стихийните бистри води

образуваха бели бразди.

Като бисер блестяха вълните

и ми пълнеха с радост очите,

впити в тази прекрасна картина.

110 С шепи гребнах си аз хладовина,

освежих си обилно лицето

и погледнах към дъното, дето

всеки камък се виждаше ясно.

Край брега на реката, отдясно,

115 се простираше тучна поляна,

една чудна морава, обляна

от лъчи. Там за малко поспрях

да отдъхна и пак завървях,

преизпълнен с неземна наслада,

120 из зелената росна ливада

Доста път тъй успях да измина,

после спрях край овощна градина,

със зъбчата стена оградена,

а стената — отвред украсена

125 със рисунки и надписи. Аз

доста време стоях във захлас

пред онези картини чудесни

и за тях смятам тук за уместно

да разкажа подробно, дордето

130 те са ми в паметта и в сърцето

още свежи и пресни. В средата

бе Омраза: в яда и в кавгата

най-добре тя лика си разкрива.

На вид бе озлобена, свадлива,

135 от див гняв бе обзета изцяло,

                беше с криво и сгърчено тяло,

с ниско чело и вирнат крив нос,

с мрачен поглед, препълнен със злост,

изпоцапана, цялата в кал,

140 със един изпокъсан стар шал

бе загърнала своето рамо.

А отляво, на две крачки само,

видях образ на вид уродлив,

а под образа надпис четлив

145 ми представи Коварство. Отдясно

пролича с грозотата си ясно

Мерзостта — така злобна бе тя,

че на мен се ужасна видя.

По вид бе на Коварство прилична,

150 а по нрав ми се стори себична,

във очите й беше стаен

гняв ехиден и присмех студен.

Несъмнено бе дълго школувал

този, който ги бе нарисувал

155 тъй добре!… Алчност също бе там:

тя, която без чувство за срам

подстрекава човека без пот

да натрупва пари и имот,

тя, която към ежби и свади

160 подстрекава лентяите млади,

а впоследствие много от тях

изкупуват с въже своя грях,

тя, която невинни подбужда

към измами и кражби без нужда,

165 от добрите мошеници прави,

с непочтени прийоми борави

и лишава с коварно кокетство

от имот, от законно наследство

и момци, и девойки неуки.

170 Тя е с пръсти, подобни на куки,

и с ръце като обръчи… Нея

всяка чужда вещ силно влече я,

една цел я безспир занимава —

чрез какво всеки път да успява

175 да извлича изгода голяма…

Друг стремеж тя в душата си няма

и навеки ще бъде такава.

Съвсем близо до нея, отляво

е Скъперничество. То изглежда

180 изпокъсано, с мръсна одежда,

погрозняло, с изпити черти,

ще речеш, че тегло го гнети,

че от глад то начесто примира

и че хлебецът, който намира,

185 като камък е твърд, та с водица

го размеква във свойта паница.

То живее в оскъдица явна,

ходи с дрехи, каквито отдавна

всеки, с който се срещнете тука,

190 би захвърлил тозчас на боклука —

по тях толкова кръпки личат.

На върлина до него висят

риза нова на вид, но мизерна,

а до нея — сетренце възчерно;

195 с груба агнешка кожа обшито,

а не с кожи красиви, които

биха стрували много пари.

И на ум не му идва дори

да си сложи по-хубава риза.

200 Та дори от пръв поглед излиза,

че от десет-петнайсет лета

тя виси там и сбира прахта.

Би му станало мъчно и болно,

ако някак я скъса неволно,

205 а не можеше дума да става

свои средства за друга да дава.

Всъщност то беше доста богато —

торба стискаше пълна със злато,

но бе вързана толкова сложно,

210 че практически бе невъзможно

да извадиш от нея петак.

Беше с вид на последен голтак,

но не щеше в торбата да бръкне,

та за дрехи пари да измъкне.

215 По-натам Завист беше се спряла.

Почти нивга не бе се тя смяла,

освен в дните, когато узнае,

че се някой за нещо терзае[4].

Добрините посреща тя с яд

220 и светът става чер като ад,

ако някой бедите избегне.

А когато злина го налегне

и в живота от нещо пострада,

тя изпитва неземна наслада.

225 Сякаш капе й мед на сърцето,

щом попадне в семейство, в което

някой някак е станал за срам.

А когато човек смогне сам

да успее, за чест и за слава,

230 тежка скръб я обзема тогава

и не може тя нощем да мигне,

ако някой чрез ум се издигне.

Обладана от ярост на звяр,

не признава ни близък другар,

235 нито родна сестра или брат —

злоба храни към целия свят.

Според мен и на своя баща

завидяла би сигурно тя,

ако знае, че той преуспява,

240 че животът му в радост минава.

Но за своята злоба кипяща

скъпо тя и прескъпо заплаща.

Подреди ли се някой добре,

Завист може от злост да умре,

245 но злостта й за нея самата

е от Бога и мъст, и отплата,

ала нейният яростен глас

не замлъква, уви, нито час.

Ако някой през девет морета

250 и през девет държави в десета

в мир със свойте съседи живее,

и по него тя жлъч ще излее.

А във случай че той се опита

да използва във своя защита

255 храбростта си и своята чест

с благороден, почтителен жест,

ако зло да му стори не може,

тя се мъчи петно да му сложи.

На картината даже личеше

260 как в очите й злоба гореше,

как към всичко — към мъртво и живо —

непрестанно тя гледа накриво,

как в околните поглед зъл вперва

и под вежди ги ядно измерва.

265 Ще добавя, че Завист злобее,

ако някой човек преуспее,

ако срещне в приятел опора

и е в сговор със другите хора.

А до Завист на същия ред

270 аз съгледах Тъга на портрет —

със съсухрено, слабо лице,

с уязвено до болка сърце.

Безотрадна, досущ мъченица,

с вид на болна от зла жълтеница,

275 и от Завист тя по-жалка беше,

във очите й мъка личеше

и от скръб бе загубила сила.

Денонощно печална, унила,

от безспирни тегла и от пости

280 тя бе станала кожа и кости.

Никой друг на земята ни клета

не живее в такава несрета,

сред каквато линее Тъга.

Аз не вярвам, че някой сега

285 изнамерил би нещо, с което

да й стопли що-годе сърцето.

Тя самата не би пожелала

от душата й, скръбна и вяла,

да изтръгнат покрусата черна.

290 Бе потънала в жалост безмерна,

отчаяние връх беше взело

в нея, бе я до лудост довело.

Как могла бе тя тъй да издраска

свойте бузи, нестоплени с ласка!

295 Как полата си тя на парчета

бе раздрала, от ярост обзета!

Беше с плитки, когато бе млада,

а пък днеска косата й пада

в безпорядък по сухия врат,

300 сякаш тя във моменти на яд

я е скубала. Често горката

се спотайваше в сълзи облята.

Ако само я зърнете вие

как с юмруци жестоко се бие,

305 и с душа да сте твърда и властна,

ще ви парне сълза съучастна.

На печал тя се беше отдала,

непрекъснато в гнет бе живяла

и не вярваше, че ще намери

310 топъл прием, приятелски двери.

Този, който от зла участ страда,

не очаква отнийде отрада;

как да пее и как да играе,

като все се за нещо терзае?

315 Ако мъка в душата му има,

тя със радост не е съвместима.

По-натам Старост беше се свила:

с цяла педя тя бе се смалила

при това за съвсем кратко време.

320 Не желаеше залък да вземе

и ликът й така бе посърнал,

че не би свойта свежест възвърнал.

Погрознели й бяха страните,

побелели й бяха косите,

325 а краката — съвсем отмалели.

Да я бяхте в момента видели,

бихте счели, че никой не би

взел за нейната смърт да скърби

и дори не би сложил жалейка.

330 На снага е досущ като вейка,

а онуй лице бяло-червено

с безброй бръчки е днес набраздено,

с косми са й обрасли ушите

и са я тъй болели зъбите,

335 че едва ли един е останал.

Чак така се е кръстът й схванал,

че не ще стори крачка, горката,

ако няма тояжка в ръката.

А пък времето тъй си отива,

340 сякаш нито за миг не почива;

за момент ще речеш, че замира

в една точка, но не, то не спира,

от злините ни рядко предпазва

и ни нейде фатално зарязва.

345 И не би могъл никой да каже,

та бил той със сан най-висок даже,

как извечното време изглежда.

За разсъдъка няма надежда

да прозре в това тайнство. Завчас

350 много време минава през нас.

Това време, което изтича

безвъзвратно и всичко повлича

като буен пенлив водопад,

е обзето от истински глад:

355 то е алчно и всичко поглъща,

дори камъка в пясък превръща,

то желязото даже руши,

то разяжда тела и души,

то подхранва, гради, съживява,

360 то сразява, съсипва, сломява…

Ни князе, ни крале то щади,

то погълна и наште деди,

ще направи и всички нас стари,

ако гробът не го изпревари.

365 Непреклонното време и нея

бе така състарило, че ей я

вече грохнала, мършава, слаба,

неподвижна, съсухрена баба.

От житейския път изтощена,

370 тя дотолкова е вдетинена,

сякаш влачи крачка покрай тебе

едно малко, безпомощно бебе.

Всеки неин познат ще признае

колко умна и мъдра била е,

375 докато се е чувствала млада.

Но сега възрастта без пощада

е и нея от разум лишила.

Погледнете я как се е свила,

как е сгушена тя под палтото

380 като призрак. Така е, защото

всички стари и немощни хора

чувстват винаги студ и умора.

До портрета на Старост личеше

един образ неведом — туй беше

385 Лицемерие. Подло, притворно,

то със свойта ехидност безспорна,

без задръжки, без срам би могло

да направи на всекиго зло.

То бе с хрисимо, благо лице,

390 но с лукаво и злобно сърце.

За светец бих го сметнал дори,

да не знаех, че в него гори

страст, която го прави коварно.

То представено бе много вярно

395 на портрета: със щрихи красиви,

с маниери привидно вежливи…

Но на постник приличаше то

в свойто старо, протрито палто.

Псалтир прашен държеше в ръката

400 и, помръдвайки леко с устата,

то молитви шептеше престорно

към всевишния Бог Чудотворец.

Хитро скривайки свойта ехидност,

то се мъчеше, само привидно,

405 благодетелен лик да покаже —

власеница надяваше даже.

Уж бе слабо, с изпъкнали жили,

сякаш пости го бяха изпили,

а пък мислеше нощем и денем

410 все за своя стомах… Според мене,

нивга няма да иде то в рая.

От Светото Писание зная,

че чрез пост и молитва мнозина

са успели от Бог милостиня

415 да измолят… Но лесно не може

да се стигне до царството Боже[5].

Най-накрая аз Бедност съзрях.

Щом се вгледах във нея, разбрах,

че каквото да стори, едва ли

420 пукнат грош нявга биха й дали —

все тъй бедна ще бъде горката.

Ако мраз скове утре земята,

неизбежно от студ ще загине.

Та нима би могла тя да мине

425 само с чул, който зиме и лете

уж й пази от студ раменете?

Често пъти я виждах как мръзне,

как изобщо не спира да зъзне

надалече от другите хора,

430 като куче без дом край стобора,

позагърната в дреха мизерна.

Сиромахът е с орис най-черна —

всички други от него странят.

Триж проклет нека бъде часът,

435 в който беден човек е роден!

Той живее от всичко лишен:

нито се е наял и напил,

нито пък е на някого мил.

Дълго в тези портрети се взирах

440 и от фините щрихи разбирах,

че художник изкусен с позлата

и лазур е изписал стената.

От здрав камък е тя построена,

за да бъде отвред оградена

445 една странна овощна градина.

Как през тази ограда да мина,

за да вляза в това място чудно?

Би било изключително трудно.

Цял живот ще съм аз задължен

450 на тоз, който един хубав ден

ми помогне да стигна дотам

и да вляза във нея. Не знам

дали има на белия свят

земен кът тъй красив и богат,

455 с толкоз птички и с толкоз цветя.

Топъл прием предлагаше тя

на безбройните гости пернати

сред огромни дървета клонати.

Те по чет и по брой вероятно

460 надвишават сега многократно

всички птици във Франция… Ето

колко нежно ехти над полето

песента им и носи отрада.

Дано всеки изпита наслада,

465 щом се вслуша във тях, както аз

ги послушах, изпаднал в захлас.

Ако можех навътре да ида,

та отблизо туй чудо да видя,

злато жертвал бих аз и елмази.

470 Нека милост Господня опази

сладкопойните птичи ята,

за да леят навред красота

те със своите песни чаровни,

предизвикващи тръпки любовни,

475 Щом дочух този хор многогласен,

се почувствах нерад и нещастен,

че не можех по някой скрит път

крадешком да премина отвъд.

В този прелестен кът закопнях

480 да остана, ала не разбрах

за момента дали бе възможно

и, обхванат от чувство тревожно,

доста време отвън престоях

сам и никой човек не видях,

485 за да каже по кой път да хвана.

Неприятно и мъчно ми стана,

ала в миг през ума ми премина

мисълта, че към тази градина

вход не е невъзможно да няма.

490 Мойта страст беше толкоз голяма,

че реших да обходя стената.

Най-накрая намерих вратата,

но под ключ. Твърде ниска и тясна,

беше тя, но пък беше ми ясно,

495 че се влизаше само оттук.

По вратата заудрях с юмрук,

чух, че някой към мен приближава,

но не знаех какво вътре става.

Неочаквано, както стоях,

500 една мила девойка видях

да отваря прозорче. А тя

бе дарена от Бог с красота

ненагледна: под вежди извити

с ярък плам й блестяха очите,

505 сякаш зорко оттам те следят

две соколски зеници. Носът

бе безупречно прав и красив,

дъхът — нежен, видът — приветлив,

а косата — с бакърен оттенък.

510 На лице тя бе бяла-червена,

уста имаше малка и сластна,

а под нея — трапчинка прекрасна.

Виждах как тя извива полека

шия прелестна, гладка и мека —

515 нито бръчка, ни пъпка по нея.

И до Божия гроб да успея

да отида, дали ще открия

друга с толкова хубава шия?

Беше бюстът й приказно бял —

520 като сняг в зимна нощ навалял,

пресен сняг върху клончица гола,

а снагата й — тънка топола.

Беше с шапка, обшита богато

със коприна и с най-чисто злато.

525 Върху своята шапка от свила

тя от рози венец беше свила,

във ръка огледалце държеше

и косите си ситно плетеше.

За удобство и двата ръкава

530 с конец свилен зашила бе здраво,

а ръцете й, пъхнати в бели

ръкавици, не бяха видели

слънчев лъч. Беше с рокля, обшита

със дантела, от Гент чак добита.

535 Ти не можеш я с друга сравни:

ни в далечни, ни в близки страни.

Няма друга девойка, чиято

красота тъй пленява душата.

Но от нейната външност личеше,

540 че трудът не я много влечеше.

Сутрин, щом като тя премени се

със коприни и щом натъкми се,

значи всичко е вече наред

и денят й ще бъде зает

545 с нещо хубаво — с нещо приятно

ще запълни тя времето златно…

След това, без да ми проговори,

тя широко вратата отвори

и понеже добре съм възпитан,

550 поклоних й се аз и попитах

как се казва, къде е родена.

Тя изобщо не беше надменна

и отвърна с усмивка любезна:

„Мен Безделна наричат ме тези,

555 със които се знаем отдавна.

Но нали съм суетна, тщеславна,

една грижа ме все занимава

и на нея цял час посвещавам —

непрестанно се гиздя и кича.

560 Пищността ме най-силно привлича

и във всичко аз търся забава.

Мой най-близък другар си остава

Удоволствие — ласкав и мил

момък, който е с вкус подредил

565 тази чудно красива градина.

Преди време в Египет замина

и оттам ми донесе калеми,

присади ги и клонки големи

се разлистиха. Той заповяда

570 да издигнат солидна ограда

и по нейната външна стена

да изпишат една по една

тези фигури — ярки портрети

на създания горки и клети.

575 Доста често, ей тъй, за отмора,

той си взема най-близките хора

и ги води на групички тука

да разсеят събраната скука.

Може би и сега е тъдява,

580 за да слуша как сладко припява

в храсталаците кос гласовит.

Неизказно блажен и честит

той се чувства в градината… Няма

в никой край по земята голяма

585 друг младеж тъй щастлив и благат.

Затуй трябва, приятелю млад,

ако искаш да имаш престиж,

с Удоволствие ти да дружиш.“

Щом Безделна с глас сладък и тих

590 се представи, аз мигом реших

да надмогна предишния страх,

и й рекох спокойно: „Разбрах,

че въпросният момък в тоз час

весели се наблизо до нас.

595 А редът ви дали позволява,

докато той се там забавлява,

да отида и аз? Бих желал

да се срещна с младежа, създал

този кът, и с онез, у които

600 той безспир предизвиква възхита.“

[1] В българския превод не са предадени стихове от френския оригинал, които не са включени в номерацията. От друга страна, номерацията на стиховете в превода не съответства на тази в оригинала. ↑

[2] Макробий, Амброзий Теодосий (ІV-V в.) — римски прозаик, автор на „Коментар към «Сънят на Сципион»“, в който разглежда откъс от книга шеста на философското съчинение „За държавата“ на Марк Тулий Цицерон (103–43 пр.Хр.). ↑

[3] Сципион Емилиан, Публий Корнеий (185–129 пр.Хр.) — римски политик и държавник. През 147 г. пр.Хр. става консул. В Третата пуническа война предвожда римските войски, които превземат и разрушават Картаген. ↑

[4] Тук и в следващите стихове описанието на Завист се придържа към това на едноименната героиня на римския поет Публий Овидий Назон (43 пр.Хр. — 17 или 18 сл.Хр.) в „Метаморфози“, ІІ, 755–795. ↑

[5] Вж. Евангелие от Матей, 6:16: „Също, кога постите, не бивайте намръщени като лицемерците; защото те си правят лицата мрачни, за да се покажат пред човеците, че постят. Истината ви казвам, те получават своята награда.“ (Библия, изд. на Св. Синод на Българската църква, С., 1982). ↑

Едва бях си затворил устата,

и тя вече открехна вратата

и ме пусна да вляза. Надникнах,

възхитих се, неволно възкликнах

605 и за миг си помислих: „Комай

съм попаднал във земния рай!

Това място е толкоз чудесно,

че прилича на царство небесно.“

Кой каквото си ще да говори,

610 но тогава на мен ми се стори,

че наистина аз този път

бях попаднал в най-дивния кът.

Колко птици в небето летяха,

колко песни край мене ехтяха!

615 Чувах славей как нежно свирука

и как нейде гугутка гугука,

как й сладко пригласят авлиги,

гълъбици, скорци, чучулиги.

Как синигер сърцат мери глас

620 с мушитрънче във китния храст

и оглася със трели простора.

Но усетили вече умора,

чучулигите спряха да пеят.

Зърнах как из гъстака се реят

625 кос и дрозд, сякаш влизаха в спор

с многогласния пролетен хор.

По-натам пък се бяха събрали

пъстроцветни ята папагали

и те, редом със всички пернати,

630 ми изпълваха с нежност душата.

Слушах този величествен хор и

изведнъж и на мен ми се стори,

че там горе, под свода небесен,

изпълнява божествена песен

635 хор от ангели. В същото време

неизказана радост обзе ме,

че на мене единствен се пада

да изпитам подобна наслада.

Тези трели тъй нежно се сляха

640 и в простора така проехтяха,

сякаш песни на морски сирени

аз дочух да се носят край мене.

Непрекъснато разните птички

се надпяваха в унес и всички

645 бяха тъй сладкогласни, че пак

към зеления бухнал клонак

хвърлих взор… Всичко беше във цвят.

Каква хубост, каква благодат!

Бях уверен, че тъкмо тогаз

650 най-щастливият момък бях аз.

Тъй приятно бе всичко за мен,

че попаднах изцяло във плен

на това празненство безгранично.

Всъщност дадох си сметка отлично,

655 че Безделна ме властно привлече

още в онзи момент, в който вече

тя на драго сърце позволи ми

в този кът с красоти несравними

да проникна. Омаян от тях,

660 ще опиша какво там видях.

И така, ще предам най-напред

с какво момъкът беше зает,

с какви хора най-често дружеше,

и как той преди всичко държеше

665 ред да има в таз чудна градина.

Но от страх да не би да отмина

нещо важно, поред ще говоря,

даже с риск да се тук-там повторя.

        Чувствах как до слуха ми достигат

670 птичи песни и как се издигат

на възбог, пълни с плам поетичен.

Ту с възторг, ту със тон елегичен

за любов се говореше в тях

и за страсти горещи. Аз бях

675 в плен на някакво чувство незнайно,

озарен бях от нещо сияйно.

Слушах птичите песни умилни

и в мен трепна желание силно

до самия младеж да отида,

680 за да мога отблизо да видя

с какво точно се той занимава.

И с походка чевръста тогава

по пътечка, сред копър и мента,

аз се втурнах направо. В момента,

685 в който поглед отправих уж скритом,

разпознах го сред тези, които

бяха с него, и щом ги видях —

все красиви и стройни — аз бях

възхитен: във коя ли държава

690 се е раждала хубост такава!…

Те изглеждаха толкоз чудесни,

сякаш ангели бяха небесни.

Хора по-съвършени не зная

от онези, които в омая

695 там танцуваха. Всички в екстаз

се заслушваха в нежния глас

на чаровна девойка, която

се наричаше Радост. Когато

тя запее и глас извисява,

700 всички други тозчас се смълчават,

за да чуят как звучен и ясен

еква нейният припев прекрасен…

На лице грациозна и мила,

в такт чевръст снага кръшна извила,

705 тя потропваше леко със крак.

Колко хора са чували как

тя със усет безгрешен умее

първа звънко рефрен да запее!

Възхитили се бихте и вие

710 от хорото, което се вие,

и от свежата тучна морава.

На забави се всички отдават:

менестрели[1], жонгльори[2], флейтисти

се надсвирват, изкусни хористи

715 пеят бърз ротруанж[3] и танцуват.

Лотарингски напеви се чуват

тук и там. Та в кой друг земен кът

по-омайващи песни звучат?

Ако бяхте там, бихте видели

720 как момите дайрета са взели

и в кръг кръшно играят. Дордето

те подхвърляха сръчно дайрета

и с туптящо от радост сърце

ги улавяха ловко с ръце,

725 две девойки, красиви и мили,

снага в туники къси извили,

с коси сплетени, с пламък в очите,

вече бяха въвлекли в игрите

Удоволствие — с радостен смях

730 и то кръшно танцуваше с тях.

С две ръце така силно едната

то притиснало бе, че главата

тя си беше към него склонила,

сякаш устни във устни бе впила,

735 а то другата хващаше вече…

Аз със думи не мога изрече

туй, що виждах. Та как да опиша

този танц. Човек спира да диша,

като гледа как бързо телата

740 се извиват в игра непозната.

На таз гледка почти до забрава

вече бях се отдал и тогава

една дама на име Вежливост

приближи се до мен и с учтивост,

745 на която не се устоява

(дано Господ Бог здраве й дава!),

тя приятелски рече: „Не знам,

драги момко, защо сте тук сам

в този толкова радостен час

750 и защо не играете с нас!“

Не се нито за миг колебах,

до Вежливост във такт заиграх

и бях крайно признателен аз,

че тя с много приятелски глас

755 ми отправи таз мила покана

на хорото до тях да се хвана.

Пък и танцът ме много привлече,

а и лесен излезе. Добре, че

своя смут бързо аз овладях

760 и за миг не показах се плах.

Гледах как се усмихват лицата

и как в такт се извиват телата,

но за тези така мили хора

малко по-късно аз ще говоря.

765 Удоволствие (вече ви бях

споменал, че и то бе сред тях)

бе младеж с лице бяло-червено,

от ранила зора озарено,

с нежни устни, със горда глава

770 и с очи като къс синева,

с гръцки профил, изящен, висок,

в кръста тънък, в плещите широк.

Вгледан в него, човек би си казал,

че от чудна картина е слязъл.

775 Тъй красив беше този младеж,

тъй бе снажен, и строен и свеж,

на вид тъй откровен бе и прям,

че друг момък по-фин аз не знам

дали има. Понеже бе млад,

780 бе все още съвсем голобрад:

виждах само лек мъх по лицето.

Беше с хубаво тяло, напето

в нови дрехи, обшити с ресници

и с красиво извезани птици.

785 Всичко много добре му стоеше!

Златотканата дреха блестеше,

сякаш светеше чист изумруд.

Беше с нови обувки обут,

леко стегнати с връзки от свила.

790 А пък Радост, девойката мила,

венец беше изплела от рози

и го бе подарила на този

момък, който я беше избрал

за любима и бе й отдал

795 любовта си. Той припкаше с нея

като с някаква приказна фея.

Била седемгодишна, когато

нему тя си обрекла душата

и сега за ръце се държаха

800 и във танц неуморно кръжаха

стройни, хубави, млади, засмени

и за обич взаимна родени.

Радост имаше приказен тен,

който може да бъде сравнен

805 с розов цвят. Дълго време се взирах

в нея аз и все тъй не разбирах

как по нейното хубаво чело

няма никакви бръчки. Умело

бе изписала тя свойте вежди.

810 Под тях, вдъхвайки светли надежди,

двете весели, живи очи

му отправяха свойте лъчи,

преди още с устата си малка

тя, с усмивка на чудна весталка,

815 с шепот свойта любов да признае.

Кой творец такъв нос ще извае?

Ами устните! Толкова бяха

нежни те и тъй силно пламтяха

от тях момъкът сладост да вкуси!

820 Как блестяха косите й руси,

леко вързани с панделка фина!

Беше с шапка от скъпа коприна,

избродирана с истинско злато

и с изящна дантела, каквато

825 не съм виждал. А тънкият стан

бе загърнат в сатен златоткан,

от какъвто и нейният мил

нови дрехи си беше ушил.

Досами Радост беше застанал

830 Амур, който в ръце беше хванал

лък и остри любовни стрели…

Той единствен решава дали

гордостта да сломи и кога

от владетел да стори слуга

835 и слугини от дами почтени,

пък били те преди туй надменни.

Бе всесилен и горд този бог

но не беше чак толкова строг.

Хубостта му се среща тъй рядко,

840 че не бих я описал накратко —

туй ще е непосилно за мен.

Той не носеше бляскав сатен,

а бе с дреха, с цветчета обшита

и с амурчета нежни, които

845 сякаш истински ангели бяха.

Върху дрехата ясно личаха

малки гербове, лъвове, птички,

леопарди, елени… И всички

те напомняха полски цветя,

850 избуяли във тучни места:

теменужки, лалета, жълтуги,

зеленики и множество други —

жълти, розови, бели, червени,

виолетови, сини, зелени.

855 Между тях тук и там върху този

плат изпъкваха прелестни рози.

На цветенца и шапката беше,

а над нея риж славей летеше

и събаряше нежен листец.

860 Съзрях също авлига, врабец,

чучулига, скорец, папагал,

от небесната вис долетял

като ангел. И както стоях,

недалече от мене видях

865 друг младеж — това бе Поглед Мил,

на когото Амур поверил

отговорна и важна заръка —

да се грижи за двата му лъка.

Взрях се в първия — той бе извит

870 от дърво с плод съвсем нефелит:

хем възкисел на вкус, хем горчив.

Този лък беше чворест и крив

и по-черен дори от катран.

От един биковит клон от дрян

875 който нямаше никакъв сък,

изработен бе вторият лък.

Той бе с ярки бои оцветен

и с рисунки бе тъй украсен,

че изпъкваха в пищни премени

880 кавалери и дами засмени.

Поглед Мил за колчана му бдеше

и в ръцете си здраво държеше

стрели остри — във всяка по пет.

Тези в дясната, фини наглед,

885 бяха с жлебове, врязани точно,

и с перца, пригодени нарочно

да достигат желаната цел.

Върху тях някой майстор умел

бе изписал картини различни.

890 Върховете не бяха челични,

а излети от най-чисто злато

и изострени тъй, че когато

се забият на някой в сърцето,

той да страда безспирно, дордето,

895 макар трудно, върви по земята.

От стрелите в колчана едната

предизвикваше най-леки рани:

тъй перцата й бяха подбрани,

че достигаше право в целта.

900 Красота се наричаше тя.

Вярност втората бе: тя пробожда

най-дълбоко и на̀й й подхожда

това име. До нея видях

Откровеност и мигом разбрах,

905 че е тя. А четвърта поред

бе стрелата Другарство: отпред

с доста тежък връх тя бе снабдена

и за близка цел бе пригодена.

Този, който с Другарство се цели,

910 стига винаги своите цели.

Най-подир различих Миловидност,

Тя на външен вид бе безобидна

и макар че и тя наранява,

ни най-малка следа не остава.

915 Който с тази стрела е ранен,

не унива: на другия ден

той усеща, че болката спада,

и напълно престава да страда.

Вляво виждах пък другите пет —

920 тез стрели бяха грозни наглед,

върховете им страшно блестяха,

но по-черни от дявола бяха.

Отначало Надменност аз зърнах,

а когато се леко обърнах,

925 видях Мерзост… Тя нивга не скрива

свойта злоба. Ах как й отива

това име! На педя от там

бе стрелата, наричана Срам.

Редом с тях Отчаяние, свело

930 тъжен взор, тъй бе поза заело,

че да има место за Измама.

Но чувствителна разлика няма

между тях — така бяха подбрани,

че отваряха кървави рани,

935 но в сравнение с тези отдясно

те изглеждаха триж по-ужасно

и въздействаха точно обратно.

Във романа си аз многократно

ще говоря за всяка от тях

940 и нещата, които видях,

ще опиша подробно. Предлагам

всички вкупом да идем веднага

да послушаме песни игриви,

да погледаме танци красиви,

945 че аз искал бих всичко това

да представя с най-точни слова.

Вижте само Амур как играе

с млада дама. Безспорно това е

Красота. Хубостта й зачел,

950 тъкмо нея бе той предпочел,

нея беше избрал. Та нали

и една от петте му стрели

е наречена с нейното име.

Тя блести с красота несравнима,

955 така както луната сияе

на небето, а тъй ярка тя е,

че край нея звездите блещукат

като свещи, които мъждукат.

Тази чудно красива девица,

960 чиста, сякаш бе капка росица,

беше с профил пленително нежен,

като лилия, с тен белоснежен.

Без да слага ни грим, ни помада,

тя изглеждаше свежа и млада;

965 всички прелестни дами така са —

нямат нужда от външна украса.

Светлоруси й бяха косите

и й стигаха чак до петите.

А за челото и за устата

970 надали ще ми стигнат словата

да предам колко бяха красиви,

обаятелни и примамливи.

Често споменът в мене извиква

този образ и той ми прониква

975 до сърцето. На белия свят

по-чаровен не ми е познат.

Редом с нея танцуваше дама,

предизвикваща почит голяма —

за Богатство в тоз случай говоря.

980 Щом си някой устата отвори

срещу нея или нейна близка,

нека знае, че тя не потиска

свойта злоба: човек би могло

от Богатство да чака и зло,

985 и добро. Нали никой не спори,

че богатият може да стори

едни — радостни, други пък — жалки.

Затова и големи, и малки

пред Богатство прекланят се днес.

990 Много искаха с някакъв жест

да докажат, че верни му бяха,

а пък други дори не посмяха

да си вдигнат главата, защото

се страхуваха явно от злото.

995 Куп мазници въртят се край тая

знатна дама — те все я ласкаят

и се мъчат да й угодят,

а пък хулят, петнят, позорят

достолепните, честните хора.

1000 Пред очите им те най-позорно

се преструват, че ужким ги хвалят

и звезди от небето им свалят,

а зад тях със одумки коварни

правят дните им адски кошмарни.

1005 Те към всекиго гледат със завист

и затуй предизвикват ненавист.

От сплетните им подли и долни

най-добрите са най-недоволни.

Ах, та кой в този свят не презира

1010 подмазвача и кой не разбира,

че на всеки ласкател се пада

да изтлее в катрана на ада!

Тази дама бе толкоз богата,

че по нея бе всичко в позлата.

1015 Не използвам излишни похвали,

а си мисля, че друг път едва ли

ще изпитам такава възхита.

Тя бе с рокля, изцяло обшита

със ресни, а в разкошни десени

1020 се редуваха дворцови сцени.

На яката, изкусно скроена,

златна лента бе тъй прикрепена,

че по нея зрънца изумрудни

се преливаха в тонове чудни;

1025 скъпоценният камък блестеше,

сякаш огън запален гореше.

А коланът! Откакто съм жив

не съм виждал чак толкоз красив —

той с тока бе от камък вълшебен,

1030 който бе хем красив, хем целебен.

Щом човек такъв камък си сложи,

след туй в никакъв случай не може

от отрова да бъде сразен.

Този камък е толкоз ценѐн,

1035 че за всичкото злато на Рим

и Париж не би бил заменим.

Чудодейна и брошката беше —

зъбобол се със нея цереше.

Съществува поличба дори,

1040 че щом някой на гладно в зори

я погледне, през целия ден

ще се чувства неземно блажен.

Беше с гвоздеи златни коланът

обкован — от тях могат да станат

1045 цяла купчина златни монети.

Тя не беше прибрала с фуркети

на косите си меката свила,

а на плитки я бе разделила

и във обръч, от злато излят,

1050 те прикриваха нейния врат.

Завидял бих на който успее

да опише изкусно как грее

като слънце тоз обръч в косата!

И кой може да каже цената

1055 на червените ярки рубини,

на сапфирите в тонове сини,

на нефритните малки зрънца,

засияли подобно слънца?

А отпред като огън запален

1060 в обков златен гранат тъмноален

ярко грееше в нощния мрак.

Една левга достигаше чак

този лъч, тъй че всеки в тъмата

би открил тази дама богата.

1065 Скъпоценните камъни бяха

тъй лъчисти, че с тях засияха

и лицето на таз чудна фея,

и предметите близо до нея.

Беше хванала тя за ръката

1070 един момък, а той бе самата

красота — неин верен приятел,

неин предан до гроб обожател.

В чудни дрехи той беше облечен

и вред срещаше прием сърдечен.

1075 А конете му!… Сторил би грях

който кранта дръглива сред тях

доведе — все едно е откраднал

или някого с нож е нападнал.

За младежа бе радост голяма

1080 да е близо до своята дама

и за нея пари да прахосва,

независимо колко му коства.

Но тя гледаше всички разноски

да покрива и с мили обноски

1085 го приемаше — тъй щедра беше,

сякаш с крина парите гребеше.

На хорото и Щедрост видях —

щом се вгледах във нея, разбрах,

че със много пари и имот

1090 разполага, а нейният род,

както сочи семейната книга,

Александър Велики достига.

Тя не спираше да се раздава

и бе най-мила тъкмо тогава

1095 (както тя със широка ръка

всичко даваше, точно така

Алчност искаше всичко да граби).

Безспир Щедрост на бедни и слаби

да раздава блага се стремеше

1100 и затуй Господ много ценеше

всеки неин дарителски жест.

Луд и мъдър, щастлив и злочест —

всички хора й бяха подвластни,

и признателни и съпричастни.

1105 Ако някоя долна особа

се отнася към нея със злоба,

тя и нея дори ще спечели

за приятел. Добро са видели

от таз щедра душа всички хора

1110 и за всички била е опора.

За човек, чийто ранг е висок,

алчността е най-срамен порок.

Ако той е от алчност обзет,

на кого би могъл занапред

1115 да разчита? Как бил би щастлив

един лакомник стиснат, свидлив?

Как той в своя ламтеж за богатство

би се радвал на истинско братство?

Ако искаш приятели верни,

1120 не ламти за богатства безмерни.

Щом желаеш да имаш другар,

не скъпи се за никакъв дар.

Всеизвестно е, че щедростта

като силен магнит е, че тя

1125 неизменно привлича сърцата

със подаръци скъпи и злато.

Щедрост бе по душа отзивчива,

а на вид бе неземно красива:

всеки ден пременена тя беше,

1130 сарацински чист пурпур лъщеше

на гръдта й от слънце по-ясно.

Преди време на същото място

една бисерна брошка блестяла,

но на своя позната я дала,

1135 и сега, с разкопчана яка,

тя бе чудна, защото така

се откриваше бялата плът

на една възхитителна гръд.

Щедрост най-дружелюбно държеше

1140 за ръка един рицар. Той беше

от рода на Артур[4] — онзи крал,

който бе триумфално развял

знамената на бойната слава

и затуй неведнъж оттогава

1145 бе прославян в голям брой романи,

та крале и велможи избрани

да го знаят. Тоз рицар недавна

със успех в една битка неравна

беше своя меч сръчно въртял.

1150 В нейна чест той, от коня си бял,

не един вражи шлем бе свалил,

не един бляскав щит бе разбил…

Смел и силен, в един ли двубой

бе сразил враговете си той.

1155 Друга дама до нея стоеше —

тя пък се Откровеност зовеше:

белолика, досущ като сняг,

с нос красив, възхитителен чак

(а не чип и нагоре извит),

1160 с тънки вежди, със прелестен вид,

със подкупваща мекост в косите

и със син ярък пламък в очите,

По-невинна от гълъб бе даже,

не бе склонна зла дума да каже,

1165 камо ли пък със зло да откликне.

Ако някой я нявга обикне

и започне по нея да страда,

много бързо в душата й млада

той намерил би обич и нежност.

1170 А разминат ли се, неизбежно

тя би счела за своя вината,

че по нея му страда душата.

Бе в сукман тя, какъвто в Арас

не бях виждал до този си час,

1175 пък и много добре й стоеше.

Дори най-придирчив ти да беше,

би разбрал, че шивачът с иглата

не го беше ушил бързешката.

А когато моминският стан

1180 е пристегнат във хубав сукман,

изработен по майсторска кройка,

чудно чувства се всяка девойка.

Неслучайно сукманът се смята,

че е най-подходящ за жената.

1185 А пък щом една дама желае

да е в бяло, туй значи, че тя е

откровена, добра, милостива.

Редом с тази девойка красива

аз съгледах един момък млад.

1190 Кой бе той и от кой ли бе град?

Подразбрах, че в Уиндзор живял

и бил син на английския крал.

А до него играеше живо

споменатата вече Вежливост —

1195 нали тя ми отправи покана

на хорото и аз да се хвана.

Тя бе с много изящни привички

и затуй я почитаха всички,

Тя постъпваше мъдро и умно,

1200 изключително бе сладкодумна,

радост грееше в нейния взор.

Не подхващаше с никого спор

и не влизаше в празна разправа.

С кожа нежна, с коса кестенява,

1205 достолепна, красива, спокойна —

тя наистина беше достойна

да стои редом с краля на трона

и да бъде със златна корона.

А до нея се бе уловил

1210 рицар млад, елегантен и мил —

явно в него тя влюбена беше.

Благороден бе той и личеше,

че със своите бойни доспехи

не един път е жънал успехи.

1215 А Безделна се виждаше само

на пет крачки от моето рамо.

За вида й, за нейния стан

писах вече във своя роман.

Милостив да е Господ към нея,

1220 че нали в тази цветна алея

топло тя ме прие най-напред!

И за Младост сега дойде ред

да говоря: красива, засмяна,

на хорото тя също се хвана.

1225 На години не беше голяма —

май че бе на дванайсет… Измама

и лукавство не знаеше тя,

надарена бе с чар, с доброта,

беше весела, буйна, игрива…

1230 Нали млада бе, как ще унива?

В младостта си тъй всеки е бил.

А до нея бе нейният мил —

той пред всички ту с нежни милувки

я даряваше, ту със целувки,

1235 без изобщо да се притеснява.

Наблюдавах ги как се отдават

те на своята обич: без срам,

един друг се целуваха с плам

като влюбени гълъби. Той

1240 бе красив и височък на бой,

несъмнено дарен бе със чар

и от нея не беше по-стар.

Всички тези младежи, които

изброих, бяха толкоз честити,

1245 че прекарваха в танци и песни

свойте дни в таз градина чудесна

и се чувстваха в нея прекрасно.

Аз описах подробно и ясно

тез, които във този кът бяха

1250 и на воля играха и пяха.

След това пожелах да отида

из градината — исках да видя

как във нея растат на простор

дрян, клен, кестен, липа, лавър, бор…

1255 Там бе свършило вече хорото

и играчи не зърнах, защото

всеки с дамата си на прохлада

бе намерил любовна отрада.

Тъй щастливи изглеждаха те.

1260 Би бил глупав тоз, който не ще

да изпита през своята младост

тази най-земна, най-чиста радост…

Ако ти си със свойта любима,

от теб по-щастлив няма да има…

1265 В мига, в който оказах се сам,

аз понечих насам и натам

по тревата ей тъй да поскитам,

пък и някой плод зрял да опитам,

но не щеш ли Амур в това време

1270 решил мене на прицел да вземе

и на Поглед мил да повели

да приготви петте му стрели

и лъка му. Със вид дръзновен

бог Амур се насочил към мен

1275 (ах, дано на Амур от стрелите

Господ Бог ми предпази гърдите!)…

Всъщност аз не бях нищо видял

и дордето самин съм вървял

по тревата, облята с лъчи,

1280 бог Амур ме следял със очи.

Без да спирам, вървях в своя път,

и обходих така всеки кът

в тази чудна и дивна градина.

С неизказана радост преминах

1285 край стените оградни, където

видях кичести горски дървета

и овошки от всякакъв род,

натежали от хубав зрял плод.

Зърнах сочните нарове южни

1290 (те предимно за болни са нужни

и затуй са тъй много ценени).

Под надвиснали клони зелени

видях орехи едри, които

ще ти грабнат веднага очите

1295 (те, твърди се, били по-богати

на масло от индийски мускати.

Ще добавя, че редом със тях

доста много бадеми съзрях

и че с дъх на фурма и смокиня

1300 бе изпълнена тази градина.

Ако иска човек в своя дом

да си има бахар, кардамон,

сладка папрат, зрънца карамфил,

анасон или пък джинджифил,

1305 той оттук би могъл да ги вземе.

Плодовете, които по време

на десерт обичайно сервират,

и те също се тука намират.

Тази китна градина дъхтеше

1310 на червени и бели череши;

пълна беше със дюли и сливи,

с едри лешници, с ябълки диви,

с жълти праскови, с вкусни малини,

с едри мушмули, с черни маслини.

1315 Забелязах в различни посоки

стройни борове, буки високи,

кипариси и лаврови стволи,

белокори шумнати тополи,

стари брястове, дрянове прави,

1320 липи клонести, дъбове здрави;

глог, ела, габър, ясен, и клен

се изпречваха вредом пред мен.

Във действителност толкова много

бяха те, че аз няма да мога

1325 да посоча със сигурност кой

би ви дал точно техния брой.

Все пак имаше, помежду тях

пет-шест разтега, но аз видях

многократно, че клони дебели

1330 върховете си бяха преплели

и се свеждаха тъй над земята,

че не може през знойното лято

да проникне във никакъв случай

слънчев лъч до моравата тучна.

1335 А под тези клонати дървета

попретичваха малки козлета,

рунтавелки се стрелваха живо,

тук-там скачаха зайци игриво

в надпревара в тревите зелени.

1340 А наоколо ледностудени

бистри извори, много на брой,

си бълбукаха в летния зной

и с прохлада даряваха всички.

Не видях ни попови лъжички,

1345 нито жаби в тях — тъй бяха чисти.

Дълги клони със перести листи

се надвесваха ниско над тях.

Удоволствие, както разбрах,

пожелало да мине по вади

1350 през зелените тучни ливади

тази бистра вода ромонлива.

Тук земята не бе буренлива

и тревата тъй буйно растеше,

че на всеки младеж му се щеше

1355 върху нея удобно да може,

като в топличко пухено ложе,

да лежи със девойка любима.

Според мен не бе с нищо сравнима

тази китна овощна градина.

1360 Тук цветята по цяла година

с миризма чародейна дъхтяха,

теменужките тъй свежи бяха,

цветя жълти, червени и бели

скоро бяха така нацъфтели,

1365 че наистина нямаха чет.

Те разпръскваха хубост навред

в този кът извънредно богат,

напоен със най-свеж аромат.

В свойте стихове точно и ясно

1370 ви описах туй място прекрасно.

Вече чувствам, че съм уморен,

пък и явно не съм надарен

да предам с живи образи чара,

който ме до възхита докара.

1375 Както бродех надлъж и нашир

из градината, аз най-подир

проумях как тоз кът подреден е…

Но Амур неотлъчно след мене

със стрелите си златни вървеше,

1380 като някой ловец ме следеше

с лък изпънат, напрегнат и бдящ,

сякаш чакаше миг подходящ.

Все пак пътя си аз продължих,

но не щеш ли, след малко открих

1385 извор, бликащ под бор исполин.

Никой смъртен, след Карл и Пепин[5],

не бе виждал ни в лес, нито в двор,

ни в градина такъв чуден бор —

навъзбог той безспирно растеше.

1390 От Природа, със усет безгрешен

тъй наместен бе изворът чист,

че да блика под мрамор зърнист.

Върху мрамора в горната част

ситен надпис прочетох на глас

1395 и узнах, че тук Нарцис[6] взор вперил

в своя лик и смъртта си намерил.

Бог Амур властно в своята мрежа

омотал бил тъй здраво младежа,

че безспирно той плачел от жал

1400 и накрая дух Богу предал.

С много плам го обичала Ехо,

но не виждала в нищо утеха —

той отвръщал със поглед суров

на таз нейна гореща любов.

1405 Като нямала обич в ответ,

Ехо сторила тежък обет

и напуснала белия свят.

Хубавец Нарцис бил, но чудат…

Обладан от надменност незнайна,

1410 тази нейната любов всеотдайна

той отхвърлил. Щом Ехо видяла,

че я чака горчива раздяла,

унизена до скръб в любовта,

тя сама предпочела смъртта.

1415 Но преди този свят да остави,

тя успяла все пак да отправи

Богу свойта молба съкровена:

„Дано Нарцис с душата надменна

който моята обич потъпка,

1420 плати скъпо за свойта постъпка —

от безумна любов дано страда

и да няма за него пощада!

Та когато човек с лекота

пренебрегва на друг любовта,

1425 поне нека да знае доколко

е жестока сърдечната болка.“

Справедлива била й молбата.

Затова Господ Бог, за отплата,

го наказал. Веднъж се завръщал

1430 той от лов, от жад трудно преглъщал

и край бистрия извор се спрял

да отдъхне на сянка. Той цял

в прах и пот от лова бил потънал

и не бил през деня крак подгънал.

1435 Тъй бил скитал през жежкия ден,

че се чувствал съвсем уморен,

и поискал със глътчица хладна

да разкваси душата си жадна.

Стигнал той до зеления бор,

1440 накъм извора чист хвърлил взор,

по зелената тучна трева

приближил се, надвесил глава

и с почуда видял във водата

своя лик — носа, лоба, устата.

1445 И му хрумнало в същия миг,

че тоз хубав, пленителен лик

на друг някакъв юноша бил.

Чуйте как бог Амур отмъстил

на младежа безчувствен, задето

1450 разбил грубо на Ехо сърцето.

Щом се вгледал във извора чист,

горделивият млад егоист,

тъй в лика си прекрасен се влюбил,

че напълно ума си изгубил.

1455 Странно чувство го мигом обзело

и то всъщност до смърт го довело.

От абсурдна любов той примирал

и утеха, уви, не намирал

нито ден, нито час — любовта

1460 му сломила съвсем гордостта.

От терзание той полудял

и в беда не след дълго умрял.

Тъй за свойта надменност от Бог

той получил заслужен урок.

1465 Вие, дами бездушни, които

често пъти се грубо държите

към мъжете, добре запомнете

тоз урок и по-мили бъдете.

Ако някой мъж страда по вас

1470 и от болка умре, Бог тогаз

ще ви съди за тежкия грях.

Щом от надписа дребен разбрах

защо бистрият извор студен

е наречен на Нарцис, у мен

1475 неочаквано чувство на страх

се прокрадна и аз не посмях

пак към извора чист да погледна.

И премина през мен тръпка ледна,

щом се сетих как Нарцис платил,

1480 затова че безжалостен бил.

В крайна сметка аз казах си гласно,

че за мен няма нищо опасно,

и не виждах причина весден

да стоя до тоз извор студен.

1485 И застанах аз още по-близко,

над водата наведох се ниско,

за да видя на дъното бяло,

като чисто сребро засияло,

как водата тъй буйно извира,

1490 че и пясъкът в нея завира,

и си рекох, изпаднал в омая,

че по-приказен извор не зная,

нито друго место тъй уханно.

Тук водата шурти непрестанно

1495 от два малки отвора прозрачни,

а край нея поляните злачни

са покрити с трева избуяла.

Тя напук и на зимната хала

все така си расте, не умира

1500 и водата все тъй си извира.

Дълго там аз надвесен стоях

и на дъното ясно съзрях

два кристала… Повгледах се аз

и изпаднах в небивал захлас.

1505 Ще опитам с най-точни слова

да опиша тук всичко това,

от което бях в тоз чуден ден

възхитен и дори изумен.

През клонака лъчите небесни

1510 се провираха, после отвесно

те до дъното стигаха чак

и в кристалния светъл варак

заблестяваха сто цвята чудни

като пъстра дъга: изумрудни,

1515 сини, жълти, червени… Завчас

всичко там под магическа власт

се оказваше. Аз, с очи взрени

в този извор, видях отразени

и цветя, и дървета, и хора,

1520 и безброй пойни птици в простора.

Само следния пример ще дам

за това какво ставаше там:

както всяко едно огледало

различава и черно, и бяло

1525 и предмети безброй отразява,

но цвета и вида съхранява,

тъй и в извора който се взре,

ще почувства, че много добре

отразено е всичко, с което

1530 този кът е дарен от небето.

Оттук виждаш едва половина

от това, що е в тази градина;

щом оттатък отидеш, тогаз,

ти ще видиш и другата част.

1535 И дори ако някой предмет

е съвсем маловажен наглед,

в този извор той блясва така,

сякаш би го докоснал с ръка.

Ала той е и доста опасен…

1540 Та нали Нарцис бистър и ясен

своя образ във него видял

и от страст безразсъдна умрял.

В огледалото който се вглежда,

да не храни изобщо надежда

1545 да избяга от силната власт

на Амур: от любовната страст

не избягва тоз, който е влюбен.

В него доста народ е погубен.

От това огледало са мрели

1550 разни хора — и мъдри, и смели

неизбежно му падат в капана.

В него блика страст толкова странна,

че променя напълно сърцата

и замайва на всички главата.

1555 Никой смъртен, доколкото знам,

не е смогнал любовния плам

да сподави във своята гръд.

Купидон[7] (на Венера синът)

бил избрал най-удобното време,

1560 за да пръсне любовното семе,

и подтикван от тайни кроежи,

вред заложил капани и мрежи.

Само младите той омотава

и тях само за плячка признава.

1565 Тук любовният кълн бил посят,

затова този извор чудат

с право бил на Амур назован.

Та в един ли трактат и роман

все се казва за него по нещо.

1570 Но едва ли от мене по-вещо

това тайнство описал би друг.

Аз стоях с удоволствие тук

на брега на таз бистра вода

и забравил за всяка беда,

1575 съзерцавах градината, цяла

отразена във двата кристала.

Ала щом във водата видях

своя образ, от страх онемях.

Тъжен стана животът за мене

1580 и сърцето почна да стене,

че на тези кристали и аз

станах жертва! Да знаех тогаз,

че в тях имало мощ всепобедна,

не бих дръзнал натам да погледна.

1585 Но и аз паднах в техните мрежи

както множество други младежи.

В огледалото щом се повзрях,

доста цъфнали рози видях

в това място потайно, отвред

1590 заградено със китен жив плет.

И в мен бликна желание силно

да отида там, дето обилно

розов цвят своя чар бе разкрил.

Аз не бих тези рози сменил

1595 ни с Париж, нито с Павия. Бях

покорен така силно от тях,

че за своите грижи забравих

и веднага към тях се отправих.

Щом дойдох до самата ограда,

1600 аз усетих как чудна наслада

и блаженство проникнаха в мен,

сякаш бях във парфюм потопен.

Да не бях в миг обзет от боязън,

че ще бъда сурово наказан,

1605 бих откъснал едничка поне,

та дъха и да сетя. Но не,

не посмях аз и би било срамно

с Удоволствие толкоз измамно

да постъпя. Възмездие строго

1610 бих заслужил… Те бяха тъй много,

тъй красиви, че свежите пъпки

породиха в мен сладостни тръпки.

Доста дребнички някои бяха,

други само за ден наедряха,

1615 трети видимо бяха на път

най-прекрасния цвят да дадат.

А пък те се ценят по-високо

от онези, които широко

разцъфтяват и после едва

1620 се задържат за ден или два.

Нали малките хем по̀ ухаят,

хем и по-продължително траят.

Досега не съм още видял

розов храст такъв цвят да е дал.

1625 Колко горд и щастлив би бил този,

който може от свежите рози

в дар едничка поне да получи.

Бих ликувал на мен да се случи

цял венец да извия от тях.

1630 Между розите аз си избрах

най-изящната — по красота

несравнима бе с другите тя.

Ще речеш, че сияние ясно

тя излъчваше. Нещо прекрасно

1635 явно бе й Природа дарила:

нали тя лично бе отредила

да е с четири двойки листа

на прецизно подбрани места,

като свещ да му бъде стъблото,

1640 а върхът му да мами окото

с цвят прекрасен. Каква благодат,

колко нежен и фин аромат

той разпръскваше щедро навред!

Сторих няколко крачки напред

1645 и щом сетих и аз аромата,

мисъл дръзка ми мина в главата —

към цвета аз ръка да протегна.

Но не виждах как бих го досегнал…

Там растеше къпина хаплива,

1650 избуяла бе гъста коприва,

черни тръни и други бодили,

остриета опасни извили,

се изпречваха. Беше ме страх

да отида по-близо до тях.

1655 Бог Амур с лък и златни стрели

зорко гледал към мене дали

ще посегна. И както стоял

край смокинята скрит, той видял,

че наблизо до розата аз

1660 съм застанал, изпаднал в захлас,

с вид унесен и тъй запленен,

сякаш чакала тя тъкмо мен.

Незабавно приготвил стрелата

и опънал с ръка тетивата

1665 на лъка, право в мене насочен.

Бързо изстрел последва тъй точен,

че стрелата в окото ми влезе

и оттам до сърцето чак слезе.

В този миг от внезапната рана

1670 аз почувствах, че студ ме обхвана,

цял треперех в кожуха си топъл

и без дума да кажа, без вопъл,

още щом ме удари стрелата,

се отпуснах по гръб на земята,

1675 със сърце, почти спряло да бие,

но усетих, че свят ми се вие,

и изпаднах за дълго в несвяст.

А щом разумът своята власт

си възвърна, почувствах доколко

1680 бе мъчителна острата болка.

Ала нещо не ми беше ясно:

очевидно се чувствах ужасно,

от стрелата ме много болеше,

а пък никаква кръв не течеше.

1685 И тогава със двете ръце

аз от своето клето сърце

се опитах стрелата да махна.

И дордето от болка да ахна,

тя излезе със свойте перца,

1690 но за жалост върхът Красота

си остана дълбоко забит,

сякаш беше в сърцето ми впит

и изобщо там кръв не потече.

Грохнал бях окончателно вече,

1695 но спасителен път не съзирах.

Бях отчаян и вече разбирах,

че едва ли ще найда знахар,

който би ми дал нужния цяр.

Тази пъпка така ме зовеше,

1700 че сърцето ми друго не щеше —

тя единствено би ме спасила,

тя живота ми би възродила.

Дори само видът и дъхът й:

облекчаваха хиляди пъти

1705 мойте болки. В миг аз се изправих

и към розата крачка направих.

Но Амур лъка все тъй държеше,

ала с друга стрела. Това беше

Вярност… Ах, колко свят е пленила

1710 досега тя със своята сила!

Щом Амур забеляза, че аз

бях до розата близо, тозчас

той отпусна лъка и стрелата

ме удари внезапно в главата,

1715 точно в челото, подир което

тя достигна ми чак до сърцето.

Аз не бях повален този път,

но в сърцето остана върхът

на стрелата, която успях

1720 да изтръгна навън. Ако бях

още в първия миг изкушен

този цвят да е вечно за мен,

дваж по-силно го исках сега.

Облада ме дълбока тъга,

1725 но на болката аз устоях,

щом, бидейки до нея, разбрах,

че дъхът й от дъх теменужен

бе по-благ, че ми бе крайно нужен.

Да отстъпя бе май по-добре…

1730 Но какво би могло да ме спре,

щом към нея във тоз миг съдбовен

ме подтикваше пламък любовен?

Тръгнах пак… Взе Амур своя лък и

за да станат предишните мъки

1735 по-големи, отново понечи

на стремежите ми да попречи:

пожела ново зло да ми стори,

трета рана в гръдта ми отвори

със стрелата Вежливост. Тогаз

1740 аз изпаднах отново в несвяст

под една разклонена маслина.

И така доста време измина…

А когато се вече свестих,

аз стрелата с ръце улових,

1745 махнах я от кървящата рана,

но и нейният връх там остана.

Тъй дълбоко тя бе се забила,

че напълно загубил бях сила.

Поседях дълго аз неподвижен,

1750 безутешен, измъчен, угрижен,

и макар че дълбоката рана

ме болеше, държах да остана

там, при розата. Как бях окаян!

Пък и как да не бъдех отчаян

1755 досами този точен стрелец!

Щом си парен веднъж от врелец,

все ще чувстваш водата гореща.

Колко сила душата усеща,

щом от вътрешен зов е обзета!

1760 И да падаше град на парчета,

и да хвърляше жупел небето,

пак отишъл бих аз там, където

от Амур властно бях призован,

и от нищо не бих бил възпрян:

1765 той ми вдъхваше смелост и дързост

да надмогна страха си по-бързо.

Поизправих се пак на крака,

макар раните вече така

да ми бяха мощта изтощили,

1770 че почти бях останал без сили,

и отново към розата бях

устремен. И не беше ме страх

от стрелеца… Но как да премина

през бодил и през гъста къпина?

1775 Изключително бях затруднен,

сякаш имаше пропаст пред мен,

а не някакъв стар трънлив плет.

Ала вместо угрижен и клет,

аз все пак се почувствах благат,

1780 че съм близо до чудния цвят,

който вливаше в мене наслада.

Аз усещах върховна отрада

и не знаех какво е насита.

Който радост от обич изпита,

1785 той забравя за миг всяка болка.

Нямам думи да кажа доколко

бях обзет от живителен плам

и не исках да тръгна оттам.

Никой друг път, откакто съм жив,

1790 не съм бил тъй блажен и щастлив.

И това продължи доста време.

Но Амур с настървение взе ме

пак на прицел и моето тяло,

вече не една рана видяло,

1795 бе улучено с друга стрела.

Бях обречен на нови тегла

и отново в гръдта ми пламтяща

беше зейнала рана кървяща.

Знаех аз, че спасение няма

1800 за девойка и даже за дама

от стрела като тази, която

се нарича Другарство. Когато

сетих как тя в сърцето ми влиза,

остра болка така ме прониза,

1805 че аз трижди изпаднах в несвяст.

После горко заплаках на глас

и отчаян се питах дали

тази рана все тъй ще боли…

Такъв огън в гръдта си изпитах,

1810 че дори да умра предпочитах.

Но Амур бе навярно решен

мъченик да направи от мен:

забелязах, че той в това време

стрела нова се готви да вземе —

1815 Миловидност се казваше тя.

Страшна беше, ала в любовта

ти за нищо не ще съжаляваш,

ако се на Амур подчиняваш.

Със стоманен връх тя бе снабдена,

1820 като остър бръснач бе калена,

но Амур предвидлив се показал

и с вълшебен мехлем я намазал —

да е болката някак по-лека,

та по-малко да мъчи човека.

1825 Аз самият почувствах веднага,

че мехлемът при болка помага:

той наистина беше целебен

и особено много потребен

за онези, които обичат

1830 и в любов доживотна се вричат.

Бог Амур си стрелата отправи

към сърцето ми с цел да направи

поносима кървящата рана.

И на мене по-леко ми стана,

1835 щом мехлемът проникна там, дето

вече бе ми ранено сърцето.

То, горкото, едва се съвзе.

В тоз момент, с подкосени нозе,

щях да падна, от болка примрял,

1840 но мехлемът ми бе повлиял.

Аз изтеглих стрелата към мен,

ала нейният връх изтънен,

не можа да излезе напред

и стрелите в мен станаха пет.

1845 Този чуден мехлем чародейно

ми подейства и аз ненадейно

облекчение сетих в гърдите,

руменец ми изби по страните.

От стрелата, която последна

1850 ме удари, почувствах поредно

силна болка, която разяжда,

и утеха, която възражда.

Тя с върха си сърцето ранява,

а болежа с мехлем облекчава

1855 и ту кара човека да страда,

ту донася му явна отрада.

С бързи стъпки към мен се завтече

бог Амур и съвсем отдалече

с властен глас ми извика в закана:

[1] Менестрел — средновековен поет-музикант, произхождащ от ниските социални слоеве. ↑

[2] Жонгльор — менестрел, който изпълнява куртоазна поезия, като си акомпанира на някакъв инструмент. ↑

[3] Ротруанж — една от най-старите форми на лирическата френска поезия (XII-XIII в.). ↑

[4] Крал Артур (VІ в.) е известен със своите подвизи и приключения, възпети в рицарските романи за Кръглата маса. ↑

[5] Става дума за Карл Велики (742–814) и за неговия баща Пепин (Пипин) Къси (714–768). ↑

[6] Нарцис — красив момък, син на беотийския речен бог Кефис и на наядата Лириопа. Понеже отблъснал планинската нимфа Ехо, бил наказан от Венера (грц. Афродита), богинята на пролетта, красотата и любовта, да се влюби в собствения си образ. Чезнещ от копнеж по себе си, той се превърнал в едноименното цвете, символ на безсърдечна красота. В основни линии епизодът за Нарцис е разказан според Овидий, „Метаморфози“, ІІІ, 344–503. ↑

[7] Купидон — прозвище на бога на любовта Амур (грц. Ерос), син на Венера и на Марс. ↑

1860 „Ти, васале, тъй здраво си хванат,

че при никакъв случай не бива

да оказваш на мен съпротива.

Щом на моята милост държиш,

глава трябва пред мен да склониш.

1865 Луд е който отпор ми оказва

и от мойте стрели се предпазва,

вместо да ми отправя похвали.

Срещу мене със сила едва ли

във живота си ти ще успееш.

1870 Най-добре ще е да проумееш,

че не с гордост през дните си идни

ще постигнеш успехи завидни.

В мен се вслушай — предай се веднага

и недей в никой случай отлага!“

1875 Аз отвърнах: „Заклевам се в Бога,

че от теб да се браня не мога.

Който искрено Господ почита,

срещу тебе не търси защита.

Ако смяташ, че съм непочтен,

1880 постъпи както искаш със мен —

умъртви ме с ръцете си здрави.

Знам, че нищо не мога направи,

щом изцяло съм в твоята власт.

Аз не бих нито ден, нито час

1885 изживял против твоята воля.

Сега само за здраве те моля

и макар че се още оплаквам

от стрелите ти, аз ще очаквам

избавление само от тебе.

1890 Щом на мен се е паднал тоз жребий

да съм пленник под твоя надзор,

аз не мисля, че туй е позор,

и омраза в душата ми няма.

Вече чух не един и не двама

1895 да говорят за теб добрини.

Чак до края на моите дни

поверявам на тебе изцяло

и духа си, и своето тяло.

Да те следвам във всичко желая

1900 и не ще се за нищо разкая.

Ще дочакам щастливия ден,

в който с милост ще бъда дарен,

и затуй се на теб уповавам!“

Пожелах да целуна тогава

1905 бог Амур по крака. А той взе, че

за ръката ме хвана и рече:

„Отговори на моя въпрос ти

по достойнство. Над хората прости

извисява те твоята чест

1910 и не ще те оставя злочест.

Щом така спрямо мен се държиш,

ще успееш, а щом пък склониш

да ми станеш подвластен от днес,

то ще бъде във твой интерес.

1915 Целуни ме сега по устата

и помни, че с такава отплата

не зачитам аз нито свинаря,

ни орача прост, нито овчаря.

Само който е чист, благороден,

1920 само той да ми служи е годен.

Ако ти се на мен покоряваш,

неминуемо по-честит ставаш

и за тебе е истински дар

да си имаш такъв господар,

1925 увенчан с непомръкваща слава,

който винаги такт проявява

и е много добър и почтен.

Този, който е с мен откровен

и е винаги прям, отзивчив,

1930 цял живот той ще бъде щастлив —

ни ще тръгне по лоша следа,

ни на друг ще докара беда.“

Аз в ответ ръце клетвено сключих

и целувка от него получих

1935 по устата — като за награда

и това ме изпълни с отрада.

Той, обаче, поиска залог:

„Слушай, драги, аз имах облог

с много други. Те лесно склониха,

1940 но безскрупулно ми измениха.

Аз съм лъган от хора нечестни:

най-напред се показваха свестни,

после долно постъпваха с мен

и от туй много бях огорчен.

1945 Ако те пак пред мен се вестят,

твърде скъпо ще си заплатят.

Ала тъй като ти си ми драг

и все още ти вярвам, аз пак

ще повторя, че искам така

1950 да си свързан със мен отсега,

че и в бъдеще нивга да няма

между нас ни лъжа, ни измама.

Ти почтено сега се държиш

и не вярвам да ми измениш.“

1955 „Господарю мой — рекох му аз —

защо трябва да искаш в тоз час

доказателство тъкмо от мен?

Нали ти си съвсем убеден,

че сърцето ми в миг покори

1960 и го лесно спечели. Дори

то не може без твоята воля

да пулсира. Покорно те моля

да повярваш, че в твои ръце

давам своето вярно сърце.

1965 То ще слуша безспир твоя глас,

друг над него не ще има власт.

Ти снабди го с най-сигурна стража

и от теб аз не ще се откажа.

Ако пък се съмняваш, тогава

1970 заключи го с челичена брава

и на никого ключа не давай!“

„Все по същия път продължавай! —

ми отвърна Амур. — А дордето

бог Амур ти владее сърцето,

1975 и над тялото той има власт.

Нищо друго не бих искал аз.“

Амур беше доволен. Когато

ми показа и своя ключ златен,

с назидателен тон той ми рече:

1980 „Щом заключа сърцето ти, вече

от обета не можеш отстъпи.

Знай, че моите вещи най-скъпи

са заключени с него. То има

сила, с нищо в света несравнима.

1985 Подчини се на нея най-сетне!“

И тогава Амур неусетно

ми докосна гърдите с ключето

и така ми заключи сърцето,

че почувствах как просто завчас

1990 се оказах под негова власт.

Аз отвърнах с почтителен жест:

„Ще призная, че скланям от днес

да живея по твойте закони

Затова приеми благосклонно

1995 да ти служа достойно до гроб.

Не от страх, не с покорство на роб

завявам ти свойта готовност.

Всеки верен слуга безусловно

цял живот своя дълг изпълнява

2000 и в замяна все пак се надява

господарят му да го цени.“

Амур свойски ми рече: „Помни,

че щом следваш ти моя урок,

ще достигнеш до ранг най-висок.

2005 и че щом си на мен посветен,

ще се чувстваш щастлив един ден.

Затова потърпи дотогава!

Нищо хубаво бързо не става.

На търпение се научи

2010 и тъй болката ще отзвучи

и животът ти по̀ ще е лек.

Разполагам с магически лек,

с който можеш да бъдеш спасен,

щом изцяло си предан на мен.

2015 С мойте лекове вещо подбрани

ще зараснат съвсем твойте рани.

Много скоро ще стане известно

дали служиш ми вярно и честно,

и дали изпълняваш най-точно

2020 правилата, които нарочно

съм наложил на младите хора.“

Аз отвърнах веднага: „Ще сторя

всичко, що е угодно на Бога,

със сърце и със ум, за да мога

2025 правилата ти да съблюдавам

неизменно. Не ги ли познавам,

ще изляза от правия път.

Затуй някои хора грешат

и аз много държа да ги зная

2030 и по тях да се водя до края.“

„Тогаз чуй ги, добре ги помни

и дълбоко във тях ти вникни! —

ми отвърна Амур. — Според мен,

щом не е ученикът решен

2035 над уроците сам да заляга,

щом поуките той не прилага,

то горкият учител, за жалост,

би пилял свойте сили нахалост.

Каква полза ще има тогаз?“

2040 И Амур с повелителен глас

правилата си взе да диктува…

В тоз роман ясно те се тълкуват,

тъй че който държи да сполучи

в любовта и добре да изучи

2045 правилата му, нека внимава

в моя разказ. Нататък той става

все по-хубав. Читателю, знай,

че щом ти прочетеш го докрай,

ще проникнеш във тайни любовни

2050 и ще срещнеш герои чутовни,

но ще трябва да имаш търпение,

за да чуеш как аз с увлечение

своя сън чудноват ще представя

със подробности. Тук ще прибавя,

2055 че в тоз текст само истина има

и че лесно е тя доловима,

ако ти го следиш със внимание.

Ето как почна свойто послание

бог Амур: „Аз на Мерзост нерядко

2060 се натъквам. Тя с остри нападки

и със злост атакува мнозина.

Затуй нека я всеки проклина!

В мен омраза и гняв предизвиква

този, който към Мерзост подтиква.

2065 Тя с коварство и подлост борави,

свойте жертви безскрупулни прави

и ги тласка към действия низки,

не признава роднини и близки,

и навред сипе хули неверни.

2070 Да не чувам от теб думи скверни,

че те водят света до развала.

Припомни си за Ке сенешала,[1]

който толкова бил присмехулен

че навред бил презиран и хулен.

2075 Така както Говен[2] бил почитан

затова, че бил смел и възпитан,

тъй Ке бил ненавиждан и мразен,

затова че с език безобразен

се обръщал към всички във двора.

2080 Щом държиш да избегнеш позора,

бъди винаги мил и учтив,

говори с тон любезен, вежлив

както с млади, така и със стари.

Нека твоят поклон изпревари

2085 тез, които по пътя си срещаш!

И за друго държа да се сещаш:

ако някой теб пръв поздрави те,

погледни го ти право в очите

и не се в никой случай бави,

2090 а му поздрав вежлив отправи.

В обществото и друг урок спазвай:

никой път груби думи не казвай

и недей назовава нещата,

щом събуждат погнуса в душата.

2095 По-добре би било да мълчиш,

вместо жлъчен език да държиш,

че едва ли за умен се смята

който грубости само подмята.

Към жените се винаги дръж

2100 като честен и доблестен мъж.

Ако твойте уши са дочули,

че ги някой ругае и хули,

осъди го пред всички открито.

Прави само неща, на които

2105 ще се радват жените. Тогава

много почит на теб ще отдава

всяка дама — и млада, и стара —

и похвали за теб ще повтаря.

Гордостта неизменно гони:

2110 който трезво нещата цени,

в гордостта вижда глупост и грях.

Горделивият става за смях,

щом на другите нищо не дава

и за нищо не ги умолява.

2115 Много често той прави обратно

на това, що било би приятно

в любовта. За да бъдеш обичан,

бъди ласкав, вежлив и тактичен.

Този, който е мил, отзивчив,

2120 само той в любовта е щастлив.

Гордостта не поражда любов.

Който люби, е вечно готов

да те срещне със взор мил и благ,

а не с вид на надменен глупак.

2125 Според своите средства парични

ти обувки и дрехи прилични

си купувай… Твърди се отвека,

че по дрехите срещат човека.

Затова повери своя плат

2130 на шивач, вещ във тоз занаят,

който дрехи най-хубави прави,

с подходящо скроени ръкави.

Често нови ботуши купувай

и обувки със връзки обувай —

2135 те стоят на крака най-удобно.

И тогава глупаците злобно

не ще питат на присмех, с преструвки

как си влязъл ти в свойте обувки.

Носи хубав колан, ръкавици

2140 и кесия, обшита с ресници.

Ако нямаш в излишък пари,

и с по-евтини дрехи дори

можеш спретнат все пак да изглеждаш,

без на сметките си да навреждаш.

2145 С шапка проста, но с рози закичен,

всеки момък би бил симпатичен,

би могъл и другар да ти стане,

без да има голямо имане.

И внимавай добре да не би

2150 да си с мръсни ръце и зъби.

Ако черно под ноктите имаш,

за ленив и нехаен те взимат.

Не прибягвай до гримове разни —

от тях само жената се блазни

2155 и мъжът със съмнителна слава —

тез, които намират забава

в похотливост коварна и гнусна.

Нещо важно аз щях да пропусна:

знай, че има в живота наслада

2160 и че тя и на тебе се пада.

Любовта, макар тя да е болест,

не допуска при себе си горест.

Тя дарява със радост и смях

всички влюбени. Всеки от тях

2165 е бил весел или натъжен

и е имал добър и лош ден,

уж изглежда щастлив засега,

а след час го обзема тъга.

Дълго болка любовна не трае…

2170 Любовта ту в очите сияе,

ту боли като удар нанесен —

тя извиква и сълзи, и песен.

Играй, щом те игрите увличат

и тогаз ще те всички обичат

2175 и със теб ще им бъде приятно.

Свойта работа най-акуратно

изпълнявай и все някой ден

ти ще бъдеш добре оценен.

Щом си с леко и пъргаво тяло,

2180 на игрите отдай се изцяло.

Ако майсторски яздиш на кон,

непременно яхни вихрогон;

ако сабята сръчно въртиш,

ти в турнирите пръв ще блестиш,

2185 а щом в боя не си победим,

то на всички ще бъдеш любим.

Щом си с глас като медна камбана,

ти от други не чакай покана,

а им пръв покажи своя дар,

2190 че гласът има истински чар.

Трябва всеки младеж да умее

на вивула и лютня да лее

нежни звуци, та младите с тръпки

да се впуснат във танцови стъпки.

2195 Не ще никога бъдеш щастлив,

ако си прекалено стислив;

който ценни неща притежава,

той на своя любим ги дарява

и в това висша радост намира.

2200 Той доказва, че явно разбира

от изкуството на любовта.

Ако полза във всички неща

стръвно търсиш, кому ще си мил?

Щом сърцето си ти си дарил

2205 за усмивка, която те грабва,

и за поглед гальовен, ще трябва

да не ти е за златото жал,

щом най-скъпото вече си дал.

Искам още веднъж да повторя

2210 това, що досега ти говорих,

само с няколко прости слова.

Не забравяй най-вече това,

че когато е кратка речта,

най-добре си личи мисълта.

2215 Щом над теб любовта има власт,

отхвърли всяка гордост тогаз,

покажи се мил, щедър, възпитан,

за да бъдеш от всички почитан.

Ще ти дам и друг ценен съвет:

2220 препоръчал ти бих занапред

да обвързваш мечтите си само

с любовта, чувство толкоз голямо,

че си спомняш за всеки свой час,

в който бил си в любовен захлас.

2225 Пак повтарям и точно, и ясно,

че от днес ще се чувстваш прекрасно,

ако си поверяваш сърцето

на едно само място — където

не долавяш лъжа и измама.

2230 Раздвоение нивга да няма!

Щом на няколко дами се вричаш

във любов, ти на риск се обричаш.

Този, който едно сърце люби,

в любовта нивга нищо не губи

2235 Затова в постоянството нека

любовта да пребъде довека —

само тъй радостта ще познаем.

Запомни, че сърцето назаем

човек нивга не бива да дава:

2240 да си стиснат — това отвращава.

Щом си влюбен, люби всеотдайно

и блаженството ти ще е трайно,

че блаженство, на заем добито,

не ти прави сърцето честито.

2245 Само щом нещо даром си дал,

радост истинска би изживял.

На сърдечния плам се отдай,

обречи си сърцето докрай

и тогаз в твойта гръд изтомена

2250 ще ликува любов споделена.

Кой ли би твоя дар оценил,

от душа щом не си го дарил.

Но, от друга страна, щом решиш

щедро свойто сърце да дариш,

2255 вероятно през бъдните дни

ще те срещнат тегла, изпитни.

Но когато те спомен споходи

за отминали мъки, несгоди,

ти от общия път ще отбиеш,

2260 та от погледи хорски да скриеш

огорчение, болка и срам.

В таен кът ще останеш ти сам,

ще въздишаш злощастен и клет,

от мъчителни тръпки обзет —

2265 ту студени, ту тягостно топли.

Ще издаваш сподавени вопли

и ту блед ще си, ту зачервен,

от небивала треска гнетен.

А когато пък в мъка любовна

2270 потопи се душата тъжовна,

ще си кажеш, че май дотогава

не си страдал от болка такава.

Отмалял, може би някой ден

ти в несвяст ще изпаднеш втрещен,

2275 ще стоиш дълго време все сам,

като образ застинал и ням.

Няма нищо тогаз да те сепва,

нито крак, ни ръка ще ти трепва,

ще поглеждаш, но с поглед на сляп.

2280 Не след дълго, макар още слаб,

щом възвърнеш вида си нормален,

ще изтръпваш от страх нереален,

като някой наплашен човек,

ще въздишаш, не виждайки лек,

2285 и ще шепнеш: «Дали досега

е изпитвал подобна тъга

всеки, който в любов е болял?»

А подир това, ясно видял,

че далече е твойта любима,

2290 ще речеш: «Боже мой, дали има

поне мъничко разум у мен,

щом приемам да съм отделен

от сърцето си?… Вече разбирам

защо то извън мене пулсира,

2295 а пък тук са ми още очите!

Щом не са при сърцето били те,

то какво са могли да съзрат?

И не трябва ли вече на път

да съм аз, за да ида навреме

2300 там, където сърцето влече ме?

Не изглеждам ли вял, малодушен,

щом не съм на сърцето послушен?

Боже мой, като глупав се мая!

Но защо се така колебая?

2305 Дали все пак ще го разбера,

щом до него се аз добера.»

И ще тръгнеш на път. Вероятно

ще ти стане съвсем неприятно,

щом достигнеш дотам и, за жалост,

2310 разбереш, че отиват нахалост

всички твои надежди и ти

си оставаш със голи мечти.

И ще тръгнеш тогава, трикратно

по-нещастен, по пътя обратно,

2315 със кървящи в душата ти рани,

и във свойте гърди изтерзани

ще почувстваш ти болки, каквито

се усещат във гръд, с нож пробита.

Ако някой все още не знае

2320 таз неведома болка каква е,

нека влюбен човек да попита.

Но сърцето не знае насита:

то ще иска да тръгнеш и пак

да потърсиш доколко и как

2325 се засища любовната жад.

Ще се чувстваш неземно благат,

ако въпреки всичко успееш

да достигнеш туй, дето лелееш.

Ще се пълнят с наслада гърдите,

2330 светла радост ще грее в очите…

Красота ще съзреш ти тогава,

но помни, че и тя не прощава:

ще те срещне и тя с тежък дар,

ще посипе в сърцето ти жар

2335 и ще почне то пак да пламти.

Знай, че колкото повече ти

впиваш взор в тази, дето обичаш,

толкоз повече ти се обричаш

на любовния плам безпощаден.

2340 Всеки влюбен е силно отдаден

на това, дето в него гори.

По-припрян се показва дори,

при любимата щом той отиде.

Той копнее отново да види,

2345 възжеланата своя изгора,

ала тайно от другите хора.

Щом е с нея, по-силно я иска,

щом е той до жаравата близко,

и той пламва. Нали всички знаят

2350 как очите от обич сияят,

как зениците ярко пламтят.

Ако нявга отидеш в друг кът,

ще си спомняш девойката мила,

таз, която с любов е пленила

2355 твойта млада душа тъй дълбоко.

Ще се чувстваш ограбен жестоко,

затова че не си се решил,

сам когато ти с нея си бил,

да й кажеш две думи, а пак

2360 си мълчал като сетен глупак…

Мисълта, че ти грешка си сторил,

като с нея не си поговорил,

миг не ще те остави на мира.

Ако в даден момент се намира

2365 надалеч от теб твойта мила,

таз, която на теб е дарила

поглед нежен, кажи си, че всъщност

за теб нищо не е по-насъщно

от тоз взор. В плен на грижи безплодни,

2370 ти ще ходиш при случаи сгодни

дето бил си я вече видял,

но със жал, че не си бил посмял

две-три думи на глас да й кажеш.

В такъв случай съветвам те даже

2375 да отидеш във нейния дом,

но съвсем крадешката, че щом

някой види те, той няма как

да не пусне мълвата, че пак

ти при нея си ходил. Не казвай

2380 де отиваш, добре се предпазвай

от одумници разни, които

не си нивга пестят клеветите.

Върши всичко това най-потайно!

А когато пък нейде случайно

2385 ти девойката мила съзреш,

пробвай с нежни слова да я спреш.

Ще усетиш кръвта ти как ври,

как в очите ти пламък гори,

силен смут ще почувстваш в душата

2390 и не ще си отвориш устата.

Ако почнеш все пак да говориш,

със срама си не ще се пребориш

и от силно вълнение даже

половината няма да кажеш.

2395 Та как няма да се притесниш,

сдържан как би могъл да стоиш,

кой не би се смутил в този миг,

освен някой лъжец и мазник?

Тез, които привидно обичат,

2400 те в любов най-горещо се вричат

и безспирно си служат с похвали,

ала техните думи едва ли

ще прикрият сплетните им скверни

и брътвежите им лицемерни…

2405 Но когато ти спреш да говориш,

съвестта ти все тъй ще те бори,

ще ти стане и тъжно, и болно,

че пропуснал си някак неволно

да й кажеш най-важното нещо,

2410 ще те мъчи тогаз по-зловещо

тази вечна душевна борба

и ще стане тя твоя съдба.

Ще е вечно злочест който люби,

все ще страда, все нещо ще губи,

2415 докато не използва мой лек,

за да бъде денят му по-лек.

Колко мъчно минава нощта,

ако пълна с кошмари е тя!

С мисълта, че тоз смут ще избегнеш,

2420 ще отидеш в леглото да легнеш,

за да чакаш да дойде сънят,

ще ти спира от мъка дъхът,

ще се мяташ наляво, надясно

и леглото ти все ще е тясно.

2425 Ще пухтиш по корем и по гръб,

все едно те боли някой зъб,

но умът ти ще е завладян

от лика й, от нейния стан

и от нейните форми красиви…

2430 Ще сънуваш неща причудливи

и към тях неведнъж ще се връщаш,

насън ти ще я гола прегръщаш

и ще бъдеш до лудост захласнат,

като чуеш, че тя е съгласна

2435 отсега с нея в брак да живееш.

Ти напразни мечти ще лелееш,

ще бленуваш за щастие дивно,

докато се поддаваш наивно

на безпочвени мисли чаровни —

2440 уж красиви, а всъщност лъжовни.

Как е трудно човек да гради

свойто бъдеще само с мечти!

Те ще рухнат, уви! «Боже мой —

разридан ще извикаш ти — кой

2445 ще ми каже защо тъй зле стана,

тази мисъл защо ме обхвана?

Аз по няколко пъти на ден

бих желал да се връща тя в мен,

да ми вдъхва и бодрост, и сила.

2450 Колко радости в мен би вселила,

ако беше тя по-дълготрайна?

Боже мили, разкрий ми таз тайна

и кажи как да ида завчас

там, където в съня си бях аз.

2455 След туй, щом е от Бог отредено,

бих приел да умра най-смирено —

не е толкова страшна смъртта

на любима жена до гръдта.

Амур често ме кара да страдам,

2460 да се вайкам и духом да падам.

Ако той стори тъй, че при нея

още радостни дни изживея,

бих ги с ново тегло заплатил.

Но дали съм добре оценил

2465 това благо или лековерно

съм го търсил до днес прекомерно?

Този, който за много ламти,

го отпращат от всички врати.

Най-добре да призная тук честно,

2470 че друг, с моята участ, чудесно

ще се чувства и с по-малък дял.

За скръбта ми, за мойта печал

пребогато ще съм награден,

ако тя ме дари един ден

2475 със целувка. Аз виждам от днес

мрачно бъдеще… Тъй съм злочест!

А дали пък наивен не бях,

та й свойто сърце завещах,

без да знам дали радост ще имам?

2480 Защо сам за глупак да се взимам,

ако нейния поглед тъй мил

с друга радост не бих заменил?

Боже мой, как желая да ида

пак при нея и пак да я видя,

2485 та дано ме избави от злото.

Не стоях ли предълго в леглото,

дали няма да съмне най-сетне,

дали в мойта душа ще просветне?

Колко страшно е сам да лежиш,

2490 без да можеш изобщо да спиш,

да те мъчи това, че вън нощ е,

че зората далече е още

и че изгревът все се отлага!

Щом се съмне, ще стана веднага.

2495 Бързай, слънце, без тебе не мога,

пак изгрей, покажи се, за Бога!

Прогони начаса тъмнината

и гнетящата болка в душата!»

Ако страдаш от рана сърдечна,

2500 ще ти бъде нощта безконечна

и до първите бледи лъчи

няма ти да затвориш очи.

И макар че не си никак спал,

изнурен, изтощен, отмалял,

2505 твърде рано ще трябва да станеш

и обут, и облечен, да хванеш

пътя, водещ към нейния праг.

Даже дъжд да вали или сняг,

търпеливо изчакай навън,

2510 че в туй време, унесена в сън,

без да мисли за теб, тя ще спи…

Ти до задния вход пристъпи,

провери дали той е отворен,

постой малко и там, безпризорен,

2515 под обилния дъжд всепроникващ.

Със неволите трябва да свикваш…

После пак пред дома се върни

и слуха си така напрегни,

че да чуеш дали тя говори,

2520 дали някой врата ще отвори,

или хората все още спят.

Ако в даден момент долетят

нейни думи до теб, аз те моля

да дадеш на молбите си воля,

2525 та от тях тя дано разбере,

че не си през нощта спал добре

от любов. Щом е свястна жената,

ще й трепне от жалост душата,

ще те срещне с надлежно внимание,

2530 ще покаже дори състрадание.

Постарай се, макар и да страдаш,

любовта си да й изповядаш,

отвън портата й целуни,

а след туй към дома си тръгни,

2535 дорде още тежи тъмнината

и не е засияла зората,

да не би някой мъж подранил

да се сети къде ти си бил

и да тръгнат сплетни всевъзможни.

2540 От безсънните нощи тревожни,

от тъгата, в която живеят,

всички влюбени хора линеят.

Щом те мъка любовна гнети,

непременно в най-кратък срок ти

2545 ще отслабнеш. Отколе така е —

любовта безпокойства вещае.

Който мъж любовта не зачита,

рядко би видял зло от жените.

Ще твърди уж, че мъчи го жажда,

2550 че храната не му се услажда,

а като манастирски абат

ще се пъчи се с дебел червен врат

И по друг мой съвет се води:

към околните щедър бъди!

2555 Не забравяй ни миг, че е редно

да дадеш на слугинята бедна

една брошка красива, та тя

да ти помни до гроб щедростта.

Ако имаш любима, зачитай

2560 и роднините й: ту ги питай

как живеят, ту нещо им дай

като спомен от тебе и знай,

че и тя със добро ще отвърне

ще те с искрена обич обгърне.

2565 И недей се пиля надалече!

Ако работа важна ти пречи

да си близо до нея, сърцето

остави си тогаз там, където

тя живее, и гледай веднага

2570 да се върнеш. А щом се налага,

бъди винаги редом със тази,

дето зорко сърцето ти пази.

Щом си истински влюбен, изцяло

посвети се — и духом, и тялом —

2575 на любимата си… Според мен

само тъй ще се чувстваш блажен.“

Щом Амур свърши свойте заръки,

аз възкликнах: „Ах, колко ли мъки

отредил си за хората, Боже!

2580 Нима, който обича, ще може

да се някак избави от тях?

Разтрепервам се при мисълта,

че за влюбения да живее

означава безспир да линее.

2585 Ако той от любов осенен е,

нима трябва да плаче и стене,

да се мъчи досущ като грешен,

все угрижен и все безутешен.

Аз, за Бога, съм страшно учуден,

2590 че любовният път е тъй труден.

И да беше човек от метал,

този ад той не би изтърпял…

От какво ли не тегли душата!“

Ето как обясни ми нещата

2595 бог Амур: „Ти ще се утешиш

все пак, драги… Не си ли платиш,

добрина току-тъй не се дава.

Много по-драгоценна тя става,

ако с чувства, със страсти и сили

2600 сме надлежно за нея платили.

Всяко щастие, щом се изстрада,

носи дваж по-голяма отрада.

Но любовната скръб е най-тежка,

тя довежда до бледност мъртвешка.

2605 И тъй както водата в морето

ти не можеш изгреба с решето,

тъй не можеш разказа във книга

до какви изпитания стига

всеки влюбен. Той тегли хомота

2610 но все пак не намразва живота.

Та нали от смъртта всеки бяга…

И да гние в тъмница и влага,

и да кисне в отблъскваща смрад,

да е жертва на всякаква гад,

2615 с черен хляб и вода да се храни,

от смъртта пак човек ще се брани.

Щом Надежда все още крепи го,

ще понася той всякакво иго

и ще мисли, че все някой ден

2620 от теглото ще бъде спасен.

Щом Амур му сърцето владее,

той все пак със мечти ще живее

и душата му, с вяра пропита,

на Надежда до гроб ще разчита

2625 да му вдъхва и смелост, и воля

за отпор срещу всяка неволя

и ще чака достойна отплата

за безмерната скръб и теглата.

А щом тя любовта насърчава

2630 и щом всички злини побеждава,

дано бъде от Бог подкрепена!

Тя е смела, сърцата, калена,

през опасности път си проправя,

но човека в беда не оставя.

2635 И тоз, който грози го въжето,

таи малко надежда в сърцето.

Тя при нужда и теб ще предпазва,

помощта си не ще ти отказва,

ще те варди от разни злини…

2640 Ще ти дам още три добрини —

чрез тях чакай подкрепа от мен

щом си ти от любов запленен.

Първо с Помисъл Благ ще започна.

Ако някой млад влюбен е скочил

2645 в мойте мрежи, чрез Помисъл Благ

ще достигне заветния праг.

Щом от мъка любовна заплаче,

той му носи утеха, така че

разпиляват се в миг като прах

2650 и неволи, и горест, и страх.

Често Помисъл Благ го подсеща

за приятните бъдещи срещи

със любимата му, чрез Надежда

уредени, или му отрежда

2655 да си спомни за своята мила,

за устата й трепетна, скрила

дъх, от който фатално опит е,

за косата, носа и очите,

с една дума — за всичко, което

2660 му събужда копнеж във сърцето.

Знай, че всеки млад влюбен тогава

по-щастлив и по-радостен става.

Чародеен е Помисъл Благ

и затуй неизказано драг

2665 за безбройните влюбени той е.

Блага дума е втората моя

добрина. Цял живот ще се каеш,

драги мой, ако ти не желаеш

да те винаги тя придружава.

2670 Предоволен от нея остава

всеки, който на мен се обрича.

Тя на тези, които обичат

или страдат от горест нелепа,

предоставя навреме подкрепа

2675 и им вдъхва надежда голяма.

Затова една влюбена дама

съчинила е песен за нея

и мнозина все още я пеят:

«Блага дума, добро ще ми сториш.

2680 щом за моя любим заговориш.

Дори само да го назовеш,

ти от мъки ще ме отървеш.»

Блага дума по верни пътеки

неизменно повела би всеки.

2685 Тя и теб ще научи на ум,

ако тръгнеш по нейния друм.

Първо верен другар намери,

свойте тайни му ти довери,

разкажи му за свойта изгора

2690 и ще имаш във него опора.

Щом сърцето те вече боли

от любов, с него ти сподели

своя блян съкровен към жената,

по която ти чезне душата.

2695 Изложи му ти свойте несрети

и поискай от него съвети,

за да знаеш за в бъдеще как

да й станеш по-мил и по-драг.

Ако твоят приятел познава

2700 любовта, и на него тогава

от това ще му стане приятно

и на свой ред съвсем деликатно

и най-искрено той ще признае

за коя непрестанно мечтае.

2705 И не би те изобщо смутила,

мисълта, че със твоята мила

би могъл някак той да ви скара,

а един в друг ще имате вяра.

Тази дружба е ценна, защото

2710 ще си имаш приятел, с когото

да споделяш и болка, и радост.

Тя ще бъде за твоята младост

ценен дар: във това един ден

ти ще бъдеш съвсем убеден.

2715         Драги момко, предлагам, най-сетне,

Поглед Мил в твоя взор да просветне

и да те надари със търпение,

ако имаш любовно тежнение.

До любимата близо бъди

2720 и с мил поглед я ти награди,

та тъгите й той да разсее.

Всеки влюбен по него копнее,

сутрин с него лъч грейва в очите

и Бог щедро дарява душите

2725 с едно чувство свещено, което

засиява на всеки в сърцето.

Ако денем те той придружава,

нищо твойта душа не смущава

и очите ти гледат без страх,

2730 че ще духне лош вятър към тях.

А когато очите сияят,

много важно ще бъде да знаят

на сърцето да пратят отрада,

та по-малко от обич да страда.

2735 Като верен вестител, очите

запознават го със новините

и му казват кого са видели,

във чия душа радост са влели

и задълго забравят сърцата

2740 че е тъй неприятна тъгата.

Както ранният утринен зрак

ще прогони дълбокия мрак,

точно тъй Поглед Мил ще успее

мрака в твойта душа да разсее.

2745 И тогава сърцето ти клето,

от любовни тегоби обзето,

ще забрави скръбта изживяна

и ще грейне в очите ти блянът.

Вероятно разбираш сега

2750 защо трябва, в момент на тъга,

да са с теб добрините, които

правят още по-хубави дните

на онези, които обичат —

тъкмо те ги на радост обричат.

2755 И за теб дни добри се отреждат,

щом за спътници имаш Надежда,

Блага Дума и Помисъл Благ.

А пък те знаят най-добре как

да ти пазят душата, която

2760 ще търпи до момента, когато

пак ще можем при случаи сгодни

да се видим и други подобни

добрини да получиш от мен.“

И така, в този паметен ден,

[1] Ке — главен управител (сенешал) в двора на крал Артур. Бил известен със своя зъл и присмехулен език. ↑

[2] Говен — племенник на крал Артур, един от най-забележителните рицари в романите за Кръглата маса, прочут с великодушието си. ↑

2765 Амур сетната дума изрече

и преди да отвърна, той вече

бе изчезнал оттам, дето бях.

Все така изумен аз стоях,

от стрелите гръдта ме болеше,

2770 а лекът против болките беше

в тази мъничка розова пъпка,

предизвикала първата тръпка

във сърцето ми. Как се тревожех

и треперех, защото не можех

2775 без Амур да достигна до нея.

Ако исках все пак да успея,

длъжен бях бог Амур да помоля.

Храст със рози цъфтеше на воля

зад един трънлив плет невисок

2780 и аз можех с един само скок

да премина и сам да застана

до чудесната пъпка уханна.

Но рискувах да бъда упрекнат,

че съм си позволил да посегна

2785 на покрития с цвят розов храст.

Докато дълго питах се аз

да прескоча ли гъстия плет,

зърнах момък красив и напет,

който право към мене вървеше:

2790 това явно_ Добър Прием_ беше —

на Вежливост синът. С вид блажен,

учтив поглед той хвърли към мен

и отправи ми мила покана:

„Защо трепетен там си застанал?

2795 През плета премини, друже мой,

и до розите по-близо стой,

за да сещаш дъха им. Бъди

убеден, че в живота беди

не ще имаш, щом бъдеш разумен.

2800 Не държа ти със глас сладкодумен

да ме молиш: ще имаш веднага

помощта ми, щом туй се налага.“

Трогнат, аз му отвърнах тогава:

„Сеньор, чувствам, че сили ми дава

2805 добрината, която към мен

прояви… Ще съм ти задължен

цял живот. Ти си тъй благороден

и аз искал бих случая сгоден

да използвам на драго сърце.“

2810 После вдигнах високо ръце

и успях през трънак и къпина

при Добър Прием бързо да мина.

Как се радвах, че той ми оказа

свойта помощ, та смогнах да вляза

2815 при чудесния ран розов цвят,

пръскащ сладостен, свеж аромат.

Добър Прием до мене закрачи

и аз бях тъй щастлив от това, че

толкоз близо до пъпката бях.

2820 Аз към нея ръка не прострях,

тъй като една дама коварна

до трънливия плет ми се мярна,

очевидно Опасност туй беше.

Ден и нощ тя за розите бдеше,

2825 на кълбо спотаена в листака,

под прикритието на трънака,

та от взора й да не убегне,

щом към розите някой посегне.

И макар като пес да бе зла,

2830 тя с помощници беше дошла:

с нея дебнеха, както разбрах,

край плета Зъл Език, Срам и Страх.

Най-разбран ми изглеждаше Срам,

а нали той, доколкото знам,

2835 на Разумност е син, а баща му

е Злодейство. С един поглед само

бил заченат синът — тъй ленив

бил баща му и тъй уродлив,

че Разумност със тоз гаден мъж

2840 не била спала нито веднъж.

Та когато Разумност родила

Срам, тайфа от крадци оградила

Девственост (а нали тя на парка

открай време била господарка).

2845 Щом наблизо злодеи видяла,

от уплаха тя в миг пребледняла

(между тях и Венера била е,

а нали открай време се знае,

че тя скришом, със котешки стъпки,

2850 често късала рози и пъпки).

В смут изпаднала Девственост, в миг

към Разумност отправила вик

и понеже огромен бил рискът,

се решила подкрепа да иска.

2855 Щом Разумност я чула, тя там

изпроводила своя син Срам

да спасява градинската чест.

А пък Ревност при грозната вест

призовала и Страх — нощ и ден

2860 той й бил като роб подчинен.

Четирима за розите бдели,

тъй че те без съмнение щели

да се справят с крадците завчас.

Свойта цел лесно стигнал бих аз,

2865 ако те не си бяха на поста.

Добър Прием помъчи се доста

във стремежа си тъй да направи,

че да ми задоволство достави.

Приближихме дотам, откъдето

2870 се достига с ръка стъбълцето,

към което така се стремях,

но аз зърнах Опасност и спрях,

а пък той със нескривана тръпка

ръка вдигна към малката пъпка

2875 да откъсне оттам лист зелен

и веднага го даде на мен

за утеха. В листеца се взрях

и чрез него почувствах, че бях

с Добър Прием с другарство обвързан —

2880 сякаш всичко мечтано тъй бързо

бях постигнал. Тогава реших

да му кажа как скъпо платих

на Амур с петте рани в сърцето.

„Сеньор — рекох му тихо — дордето

2885 не добия тоз цвят тъй красив,

аз не ще се почувствам щастлив.

Заболял съм от болест проклета,

тя до болка ми стяга сърцето,

но как своята скръб да предам,

2890 като чувствам пред теб страх и срам!…

Предпочитам със нож от стомана

да ме режат, та жив труп да стана,

вместо ти да се чувстваш от мен

наскърбен или пък огорчен.“

2895 „По-добре ми кажи защо страда

и линее душата ти млада.“

„Друже, чуй мойта мъка каква е —

казах аз. — Бог Амур ме терзае.

Той със свойте стрели най-отбрани

2900 ми отвори пет кървави рани

във сърцето… И няма са спре

тази болка… Аз знам най-добре,

че сега за таз пъпка уханна

се измъчвам, защото тя стана

2905         за мен всичко — и смърт, и живот.

Не ми трябва ни чест, ни имот.“

Добър Прием се стресна и рече:

„Прекаляваш, приятелю, вече

с тази твоя безумна идея.

2910 Ако аз те допусна до нея,

ще помислят, че съм оглупял,

щом на време не съм те възпрял

да откъснеш прекрасната пъпка?

Риск голям крие тази постъпка.

2915 Разсъдлив бъди, много те моля,

остави си я тука на воля

да расте. Този тъй красив цвят

аз за нищо на белия свят

не ще никога никому дам.“

2920 Но, уви, същевременно там,

като някаква мрачна прокоба,

обладана от завист и злоба,

се показа Опасност, по-черна

и от дявола. С ярост безмерна,

2925 с вид намръщен от яд и възбуда,

тя извика досущ като луда:

„Добър Прием, защо ли се вреш

между розите с този младеж?

Ти на срам и позор се излагаш,

2930 щом му своята помощ предлагаш.

Как така той проникнал е тук?

Знай, че той ще ти прави напук,

че с крадеца и ти крадец ставаш.

Ако розата му обещаваш,

2935 зарад него ще станеш за срам.

Ей, младежо, махни се оттам,

че смърт чака те! Колко е жалко,

че Добър Прием толкова малко

те познава, а ти се увличаш

2940 и беля чрез това му навличаш!

Как да имам на двама ви вяра,

щом преминахте всякаква мяра

и в престъпни кроежи ви хванах?“

Аз край храста и миг не останах —

2945 знаех колко Опасност бе злобна

и на колко злини бе способна.

По обратния път се насочих

и плета незабавно прескочих.

А пък тя се извърна и рече,

2950 че отида ли там, няма вече

да избегна смъртта така леко.

Добър Прием изчезна далеко,

а аз дълго останах замаян,

унизен, оскърбен и разкаян

2955 и се взех за съвсем оглупял,

след като всичко бях си признал,

и затуй тегота непозната

ми разпъваше адски душата.

Ако срещнал си ти любовта,

2960 вече знаеш какво е скръбта —

всеки влюбен от нея си пати.

И на мен бог Амур ми изпрати

извънмерна любовна печал.

Кой човек би със думи успял

2965 да разкаже за мойто тегло?

И кое ли сърце би могло

да изтрае такава прокоба?

Бе за мене по-страшна от гроба

мисълта, че аз няма да ида

2970 най-красивата роза да видя.

Както в плен на скръбта си стоях,

ненадейно Разумност видях,

като слиза от своята кула.

Тя била ме видяла и чула

2975 и понеже изглеждах смутен,

бързо тя се насочи към мен.

Възрастта й не бе я привела,

не изглеждаше нито дебела,

нито пък много тънка във кръста —

2980 всичко беше й точно по ръста.

На главата тя беше с корона,

сякаш вечно седеше на трона,

и светлик й гореше в очите

така, както пламтяха звездите.

2985 По вида й безспорно личеше,

че тя в рая създадена беше

и затуй днес светът не познава

друга дама с тъй фина направа.

Ако вярно е туй, що се пише,

2990 тя при нас била пратена свише

като рядка божествена твар.

Бог й бил отредил чуден дар:

да ни дава разумни съвети

и да бди да не бъдем обзети

2995 от убийствена лудост… Дордето

все тъй скръбно ми беше сърцето,

тя до мен приближи и ми каза:

„Мой приятелю, теб те наказа

лудостта ти и твоята младост.

3000 Месец май вля в сърцето ти радост,

но обзет от омая всевластна,

по градината ти се захласна.

Държа много от мен да научиш,

че Безделна за там държи ключа

3005 и щом с нея дружиш, на опасност

се излагаш. Не ти ли е ясно,

че ти всъщност от нея пострада?

Ако тя, при таз плътна ограда,

не ти беше отворила входа,

3010 Амур нивга не би имал сгода

да те срещне във този кът дивен?

Тя разбра, че си много наивен

и затуй те до лудост докара.

Нима още й имаш ти вяра?

3015 Който своята лудост надмогне,

той на себе си сам ще помогне.

Уви, младите често грешат

и не тръгват по верния път.

Отдай тази любов на забрава;

3020 виждаш колко те тя изтощава

и безспир ти душата гнети.

Не ще можеш по друг начин ти

да си върнеш младежката сила,

а Опасност е твърдо решила

3025 най-отявлено с теб да воюва.

Не води с нея бой — не си струва:

та Опасност какво чини там

във сравнение с моя син Срам?

Той за розите ден и нощ бди

3030 и за всичко най-зорко следи:

ако с него не се разбереш,

беди много ще си навлечеш.

А и Зъл Език също е с тях —

сред крадците и той всява страх

3035 и на никого не разрешава

до тез рози да се доближава.

Имаш работа с твари опасни…

Затуй нека от днес ти е ясно,

че не си струва с тях да се бориш.

3040 А какво ще е нужно да сториш,

ще ти кажа: ще трябва да спреш,

вместо цял живот ти да влечеш

тази болест коварна Любов.

Който не уважи моя зов,

3045 сам на лудост вовек се обрича.

Невъзможно е, който обича,

с важни работи да се захване —

от тях нищо добро не ще стане.

Ако някой свещеник се влюби,

3050 той и съвест, и ум ще изгуби,

ще се мъчи и в празник, и в делник,

като някой нещастен отшелник,

и това ще го вечно терзае.

Радостта му и ден не ще трае

3055 (пък и радост нима е възможна,

щом душата е толкоз тревожна?).

Цял живот като грешник ще страда

и не ще знае що е отрада.

Ако следваше моя съвет,

3060 драги мой, не би сторил обет,

пред Амур. А нали оттогава

тази лудост ти мира не дава,

и до гроб ще ти трови душата.

Но за туй си е твоя вината.

3065 По-добре ще е гръб да обърнеш,

на Амур и назад да се върнеш.

Ако ти на любов се отдаваш,

всичко в своя живот похабяваш.

Лудостта става триж по-голяма,

3070 щом пред нея препятствия няма.

Срещу нея бори се безспирно,

укроти си сърцето немирно,

противи се на туй, към което

поривисто те тегли сърцето.

3075 Който сляпо сърцето си слуша,

в грехове ще затъне до гуша.“

Така грубо Разумност към мен

се държа, че аз бях възмутен

и й рекох: „Госпожо, защо ли

3080 ме обсипвате с упреци голи?

Как така ще си пазя сърцето

от Амур да не бъде превзето?

Ако сам си сърцето потискам,

Амур сметка от мене ще иска.

3085 Щом сърцата са в негова власт,

срещу него не бих тръгнал аз.

И на моето е отредено

да е все на Амур подчинено;

той държи го с ръка несломима

3090 и единствен за него ключ има.

Лицемерния тон оставете

и нахалост слова не хабете,

че не виждам в тях полза голяма.

По-добре мене жив да ме няма,

3095 а не някой ден сам да допусна

към Амур вероломство тъй гнусно.

Щом не мога да любя дълбоко,

нека бъда наказан жестоко.

Я не ме поучавайте вече!…“

3100         Но Разумност в тоз миг бе далече —

недоволна бе, че не сполучи

да ме лесно на разум научи.

Продължавайки скръбно да плача,

все тъй тъжен, пак взех да се влача

3105 под товара на мъки огромни,

но в един момент аз си припомних,

че Амур настоя против злото

да си търся приятел, с когото

да деля всяка своя тревога

3110 и с когото единствено мога

да се чувствам добре. И тогава

се досетих, че вече познавам

младеж, който мой мил другар беше

и че той се Приятел зовеше.

3115 Не се нито минута забавих,

към дома му се бързо отправих

и му казах какво ме измъчва

(така както Амур ми заръча).

Доверих му, че злата Опасност

3120 за мен готви разправа ужасна,

че от нея бе вече изгонен

Добър Прием, затуй че бил склонен

да ме пусне до свежата пъпка,

и пред мен тя едва не го стъпка.

3125 Дори рече, че щом моят крак

през трънливия плет мине пак,

нещо страшно със мен ще се случи.

И така, щом Приятел научи

какво в тоя момент ми тежи,

3130 той ми каза: „Не се тревожи,

друже мой. Нали вред е известно,

че Опасност постъпва нечестно,

че използва обиди, заплахи

срещу тези, които са плахи

3135 в любовта си. И аз преди време

също страдах под нейното бреме.

Грубиянщина тя проявява

отначало, но по-мека става

след това, дори по-отстъпчива,

3140 ако ти се държиш доверчиво,

ако с нея вежливо говориш.

Виж какво ще е редно да сториш:

със добро само би я смилил

и със сигурност би я склонил

3145 да отстъпи от свойте закани.

Обещай, че каквото да стане,

не ще правиш тук нищо нередно,

че за тебе това ще е вредно.

Със Опасност ще се помириш,

3150 щом учтиво се с нея държиш.“

Тези тъй дружелюбни слова

ме накараха миг след това

да усетя и смелост, и воля,

щом Опасност съзра, да я моля

3155 благосклонна да бъде към мен.

И макар че бях доста смутен,

аз се върнах при нея, защото

по̀ бях склонен да вярвам в доброто.

И понеже ми бе забранено

3160 да премина плета, най-почтено

спрях пред него. Тя още там беше,

във очите й злоба гореше,

а в ръката й зърнах кривак.

Аз със вид на виновен хлапак

3165 заговорих й с най-кротък глас:

„Идвам прошка да моля от вас,

затова че държах се позорно.

Зле постъпих — това е безспорно,

осъзнавам вината си тежка

3170 и тозчас бих платил за таз грешка.

Според мен от Амур всичко тръгна.

Но сърцето си как да изтръгна

аз от него? Едва ли сам щях

да извърша такъв тежък грях.

3175 По-добре е от скръб да загина,

вместо пак тук да стана причина

за ненужна на никого свада.

Аз дойдох да измоля пощада,

но видът ви ме плаши ужасно.

3180 Ще постъпвам от днес ежечасно

тъй, че никоя моя проява

никой път да не ви наскърбява.

Помня вашата строга забрана,

ала аз не можах да престана

3185 да обичам. По-мила бъдете

спрямо мен, не ме строго съдете!

Аз по принцип не съм малодушен,

но се вричам да бъда послушен.

Нивга нищо не бих сторил аз,

3190 щом е в разрез със вашата власт.

Не, не ще ви излъжа. Нали

и бездруго не бихте могли

да ме спрете. Решил съм се вече

да обичам. Кому туй ще пречи?“

3195 Доста трудно за мен се оказа

прословутата нейна омраза

да смекча. При това предугаждах,

че със свойте молби й досаждах,

но накрая все пак тя склони

3200 и ми рече: „Добре! Но помни,

че на мен грижи ти не създаваш.

В любовта можеш сам да решаваш:

ако ти си по тоз път поел,

по начало аз нямам за цел

3205 да ти преча. Ала не минавай

край цветята и много внимавай,

че не ще имам милост към този,

който крал би от моите рози.“

С тези думи тя даде ми право

3210 да обичам. Тогава направо

към Приятел аз бързо поех

да му кажа за своя успех.

След като ме изслуша, той рече:

„Тя не ще те гнети безконечно

3215 и ще бъде по-мека накрая.

Може би отначало желае

да изглежда сърдита, сурова,

а пък щом я смириш, е готова

да съчувства на твойта нерадост.

3220 Но ще трябва все още да страдаш

и да чакаш, без зъб да обелиш,

докато за целта я спечелиш.

Който миром понася теглото,

най-успешно се бори със злото.“

3225 Явно моят Приятел желал би

край да има за моите жалби

и наистина бе отзивчив.

Аз обаче не бях търпелив —

подир малко го сам изоставих

3230 и към розите пак се отправих,

но Опасност на поста си бдеше.

А да знаете как ми се щеше

мойта роза да видя завчас!

Каква радост изпитал бих аз!

3235 Но Опасност следеше навред

дали всичко си беше наред.

Как ли щях да посегна отново,

щом ме гледаше тя тъй сурово!

Предпочетох да върша насила

3240 туй, което ми бе наредила,

за да бъде по-мила към мен.

Но и този път бях огорчен —

злобен взор тя ми хвърляше тайно.

Но нима щях да чакам безкрайно?

3245 Аз за пъпката все тъй копнеех,

ала бях притеснен и не смеех

през трънливия плет да прескоча

и към розата да се насоча.

Как жестоко Амур ме гнетеше!

3250 По вида ми си ясно личеше,

че наистина аз боледувах

и не се ни най-малко преструвах.

И Опасност дори забеляза,

че аз страдах, ала не показа

3255 нито с жест, нито с думи доколко

я е трогнала моята болка.

Взел предвид тези мои несгоди,

бог Амур на часа изпроводи

Откровеност и Милост при мен.

3260 Щом ме зърнаха тъй натъжен,

те се сдумаха, без да отлагат,

при Опасност да идат веднага

и аз вярвах, че тези две дами

щяха да уталожат скръбта ми.

3265 Откровеност с любезност извечна

към Опасност пристъпи и рече

със твърд глас: „Убедена съм аз,

че Бог бди и за теб, и за нас,

но защо тогаз младият влюбен

3270 е изложен на страх душегубен?

Знаеш колко той страда сега…

Докога да търпи, докога?

Нима грях спрямо тебе е сторил,

щом за свойта любов е говорил?

3275 Ако тъй му Амур повелява,

защо ти го упрекваш тогава?

Да не искаш във този капан

да се чувства все тъй изтерзан?

Щом престъпи той своя обет

3280 към Амур, ще ли има по-клет

от тоз момък? Кажи, за какво ли

му стовари такива неволи?

Той е поданик твой вечно предан,

а пък ти му внушаваш страх леден

3285 и безспир го преследваш без право.

Той със бог Амур свързан е здраво,

но сега е под твоята власт…

Защо още го мразиш тогаз?

Нека срещне и в тебе пощада —

3290 малко милост все пак му се пада.

Камък носи във свойте гърди

който глух е за чужди беди,

а Вежливост изисква да бдим

за онез, над които стоим.“

3295 После Милост подзе: „Все тъй става,

че в живота ядът надделява,

а когато той по-дълго трае,

само скръб и злини ни вещае.

Според мене, Опасност, не бива

3300 да тормозиш чак толкоз злобливо

този момък, затуй че открито

продължава Амур да зачита.

Той се чувства злочест, угнетен,

че по твоя вина е лишен

3305 от възможност без страх, без лъжи

с Добър Прием сега да дружи.

Тази толкова тежка разлъка

потопи го в нечувана мъка.

Щом Амур го тъй строго следи

3310 защо трябва и други беди

да понася? Не стигат ли тия

огорчения, таз тирания,

та и ти днес изпитваш охота

да му правиш по-тежък живота?

3315 Нека сам Добър Прием реши

как той своя другар да теши.

Щом простима е всяка вина,

направи му ти таз добрина!

Този момък добро заслужава…

3320 Нали чу как на туй настоява

Откровеност? Пределно жестоко

е да гледаш на нас отвисоко.“

Щом Опасност видя, че не бива

с тези дами така заядливо

3325 да постъпва, тя рече смирено:

„Ще призная, че бях прекалено

строга с него. Все пак ще направя

нещо с цел да му радост доставя:

нека бъде, щом толкова иска,

3330 с Добър Прием във дружба най-близка!“

Едва чула това, Откровеност,

със присъщата й надареност

да държи добър тон, се завтече

към Добър Прием бързо и рече

3335 с властен глас: „Драги мой, погледни

онзи влюбен! От толкова дни

все така настрани го държиш.

Нима няма да го утешиш?

Той очаква, че в твойте очи

3340 съучастие ще проличи.

Ако аз съм ти все още драга,

промълви му една дума блага.

С Милост действахме тъй съпричастно,

че склонихме дори и Опасност,

3345 а нали тя ви бе разделила.“

„Щом и тя се е с вас съгласила —

каза той — сега нека задружно

сторим всичко, каквото е нужно.“

„И така тя изпрати при мен

3350 Добър Прием. Възпитан, почтен,

поздрави ме той много учтиво

и постъпи така отзивчиво,

както никой друг път досега.

Свойски хвана ме той за ръка

3355 и след малко, за моя отрада,

бях оттатък онази ограда.

Там Опасност на стража стоеше,

но нали разрешено ми беше

да отида където желая.

3360 С Добър Прием от пъкъла в рая

сякаш минах: той всичко направи,

за да ми задоволство достави.

Щом зад нас се оказа плетът,

аз в сравнение с първия път

3365 забелязах, че розата беше

наедряла и силно дъхтеше,

ала най се зарадвах, че тя

беше още със свити листа,

че не бе ги напълно развила

3370 и не бе си сърцето разкрила.

Под листенцата то бе стаено,

сякаш беше на тях поверено

да го пазят, възникне ли нужда,

да не го похити ръка чужда.

3375 Така гъсти й бяха листата,

че закриваха плътно средата

на ранилата роза червена.

Дано бъде от Бог пощадена!

Като пъпка, цветът ми се стори

3380 тъй красив, но пък щом се разтвори,

трижди той по-пленителен стана

и Амур триж по-здраво ме хвана

в свойте толкоз примамливи мрежи

и със своите тайни кроежи

3385 ми подготвяше нови наслади.

У Добър Прием пак се обади

онова добро чувство, с което

той ми беше спечелил сърцето,

и онази готовност, с която

3390 би ми той уталожил тъгата.

Много бях убеден в благостта му,

и поисках едно нещо само:

«Щом си склонен да ме утешиш,

аз те моля да ми разрешиш

3395 да целуна прекрасния цвят

и да вдъхна блажен аромат.

Ако виждаш ти в мен мил другар,

не отказвай ми този скъп дар

и, за Бога, кажи ми най-после

3400 кога розата аз ще докосна.

Бих постъпил към теб много долно,

ако сторя това самоволно.»

«Друже — каза той — Бог да те пази!

Знам, че Девственост ще ме намрази,

3405 ако дръзко държа се със нея.

Ще призная пред теб, че не смея

срещу волята й да застана

при една толкоз строга забрана.

Всеки влюбен целувка желае,

3410 но за Девственост явно това е

тежък грях. Ще ли бъдеш доволен

да получиш дар трудно измолен?

Със целувката ти получаваш

най-доброто, което ти дава

3415 любовта; после, както изглежда,

всичко друго само се нарежда.»

Този отговор вдъхна ми страх,

но от чутото аз подразбрах,

че Добър прием би се ядосал,

3420 ако аз го отрупам с въпроси

и с досадни припрени молби.

Всеки знае добре може би,

че дърво с един удар не пада,

че във виното има наслада,

3425 ала то с много труд се добива

и затуй така силно опива.“

Тъкмо моят приятел мил млъкна,

и Венера пред мене изпъкна.

Тя, която Амур бе родила

3430 и с любов всички нас е дарила,

връх над Девственост иска да вземе

и със нея е в спор открай време.

Във ръка тя държеше отдясно

главня тлееща, твърде опасна

3435 за жените… Със фигура стройна,

пременена, с осанка достойна,

като приказна фея тя беше.

От пръв поглед дори си личеше,

че до мене същинска богиня

3440 приближи се, а не монахиня.

Как да я пресъздам на картина

със това облекло толкоз фино,

с тези плитки, с тоз златен гайтан,

с тази фина тока, с тоз колан!

3445 За това ще ми трябва и време,

пък и много место ще заеме.

И макар че бе толкоз красива,

тя изобщо не бе горделива.

В тоз момент пред Добър Прием вече

3450 тя застанала бе и му рече

с тон загрижен: „Защо този момък

сам стои като жалък отломък?

Защо въртели ти му създаваш

и целувка не му разрешаваш?

3455 Той обича с любов съкровена,

а тук всичко му е забранено…

Виж го само какъв е наглед:

здрав и прав, с вид приятен, напет,

а на ръст грациозен и строен.

3460 Той за висша любов е достоен,

а освен туй не е никак стар

и съвсем му подхожда тоз дар.

Според мен би било непочтено,

щом една дама с него студено

3465 се държи или пък се нервира,

затова че безспир я задиря.

И защо ти не му разрешиш

този цвят да целуне? Я виж

колко мил е! Устата му сочна

3470 е създадена сякаш нарочно

радост и еликсир да дарява

с дъха сладостен, който издава.

Устните му — корали червени,

като бисерен низ подредени

3475 са зъбите — по-бели от сняг.

Разреши му, повтарям ти пак,

една кратка омайна целувка,

щом като люби той без преструвка.“

Доближи тя до него главнята

3480 и, усетил за миг топлината,

Добър Прием тоз път позволи ми

да целуна листцата любими.

Време нямах и дъх да поема —

толкоз исках целувка да взема

3485 от цветеца на храста бодлив.

Не ме питайте бях ли щастлив

и дали радостта бях познал.

Мирис фин в мене беше се влял,

той за миг ми разсея тъгата

3490 и смекчи тази болка в душата,

от която се чувствах сломен,

и бях вече неземно блажен.

Който дъхава роза целува,

той сам своите болки лекува.

3495 И да падна пак в плен на скръбта,

ще се върне във мен радостта,

щом целувката спомня си аз.

В самота неведнъж оттогаз

съм прекарвал мъчителни нощи,

3500 много страдах и страдам все още…

И през най-безметежните дни

по морето ще има вълни.

Нито ден любовта не остава

във покой — тя ту радост ти дава,

3505 ту гори те със своя жив плам.

Нека кажа сега как от Срам

преди туй си изпатих жестоко,

как издигна преграда висока

той пред мен, как успя подир време

3510 бог Амур да я ловко превземе

и как бързо във прах той събори я.

Със охота аз свойта история

пак подхващам — на моята дама

ще достави тя радост голяма,

3515 пък дано аз един Божи ден

в любовта се почувствам блажен…

Зъл Език, който лесно узнава

туй, което в сърцата ни става,

и злослови наляво, надясно,

3520 напоследък видял, че прекрасно

Добър Прием към мен се държи,

и сега вредом сипе лъжи.

Стара вещица майка му беше —

и на нея дъхът й вонеше,

3525 и той е като нея хаплив,

раздразнителен и заядлив.

И от онзи момент Зъл Език,

не остана спокоен ни миг,

с клевети и със хули най-дръзки

3530 ме винеше за моите връзки

с Добър Прием. Той често твърдял,

че дори би главата си дал,

ако всичко това не е вярно.

Зъл език се държеше коварно

3535 с Добър Прием, а също и с мен

и дотолкова бе настървен,

че със своя хаплив, дрезгав глас

той и Ревност нави срещу нас.

А пък тя, щом от него научи

3540 какво с мен би могло да се случи,

дотърча като вещица стара

и с лудешки яд взе да се кара

с Добър Прием: „Негоднико, как

си се свързал с такъв дебелак?

3545 Та това е направо скандал!

Според мен си съвсем полудял,

щом се вслушваш така лековерно

във похвалите му лицемерни

На такъв ренегат как надежда

3550 да възлагам аз? Както изглежда,

скоро в кулата ще те затворя.

И ще бъде мой дълг да го сторя!

Срам сега е от тебе далече

и изобщо не се мъчи вече

3555 да ти стяга юздите по-здраво.

И аз смея да кажа направо,

че петни той и Девственост днес,

че засяга и моята чест

и че този безсрамен слуга

3560 всички нас за срам прави сега.“

Добър Прием и зъб не обели…

Та в подобен момент той къде ли

би се скрил от такива обиди?

Къде можеше той да отиде?

3565 Аз измъкнах се доста смутен,

щом съгледах, че Ревност към мен

приближава… Тя бе тъй устата,

че не виждах как можем кавгата

да избегнем. След малко при тях

3570 дойде Срам, цял треперещ от страх

че ще го обявят за виновен.

Като стреснат послушник църковен,

свит смирено във своето рухо,

той погледна към Ревност и глухо

3575 проговори: „Госпожо, недей

нивга вярва на този злодей

Зъл Език! Той при първа възможност

лъже всеки… И лъже безбожно.

Добър Прием ни пръв, ни последен

3580 бе от този измамник подведен.

Та нали Зъл Език не престава

съчинява интриги безчет

срещу младите. Няма да крием,

че каквото рече Добър Прием,

3585 това Зъл Език най-често прави.

Той не го обузда с юзди здрави,

ами му позволи въобще

тук да води когото си ще.

За Добър Прием бих се заклел,

3590 че не гони с това лоша цел.

Той от своята майка Вежливост

е получил урок по учтивост —

с добър тон да посреща добрите

и с ненавист да гледа на злите.

3595 Но една малка слабост той има —

щом се с хора сбере, го обзима

непонятен възторг. Той по нрав

е приветлив, но аз не бях прав,

че съвети добри не му давах

3600 и надлежно не го надзиравах.

За това, че бях твърде ленив,

че не бях всеки път предвидлив,

съм виновен. Но днес обещавам,

че през идните дни ще внимавам

3605 с Добър Прием, ще бъда по-строг,

пък дано ме подкрепя и Бог.“

Ревност, стресната, каза: „Виж, Срам,

че Разврат също идва насам,

а пък той ни заплашва честта.

3610 Разтрепервам се при мисълта,

че днес вече навсякъде Сласт

разпростряла е своята власт,

а пък Девственост си не намира

място ни в града, ни в манастира.

3615 Ще издигна тук зид, та насетне

тези рози, таз ценност несметна,

да не са на такъв произвол.

Аз не вярвам на твоя контрол

и затуй се налага да кажа,

3620 че дори при най-сигурна стража

стават кражби тук… Туй е тревожно.

Според мен е напълно възможно

да се справим с крадците веднага.

Аз не смятам и ден да отлагам

3625 тоз строеж… Тъй не ще има път

за онези, които решат,

без да питат, да дойдат насам.

Аз умора и леност не знам,

укрепление тука ще вдигна,

3630 та крадец да не може да стигне

никой път до цъфтящия храст.

Една кула бих искала аз

да иззидат наблизо и там

ще затворя Добър Прием сам —

3635 да не се скита, както сега,

а да бъде наглеждан така,

че да няма той как да се сеща

за онези, които е срещал

и които изпърво го хвалят,

3640 а след туй го срамят и провалят.

Та веднъж ли е той съжалявал,

че със тях се е виждал тъдява!“

Тъкмо в тоя напрегнат миг Страх

разтреперан пристигна при тях.

3645 Той дочул бе как Ревност говори

и не дръзна уста да отвори —

тя бездруго кипеше от яд

и Страх бързо отстъпи назад,

дето Срам бе заел място вече.

3650 Ревност вгледа се в тях отдалече,

и видя ясно как от уплаха

Страх и Срам се безспирно тресяха.

В Страх напираха гневни слова

и той, свеждайки ниско глава,

3655 рече: „Драги, боли ме душата,

че отнесохме ние кавгата.

Безпричинно сега ни винят.

Досега нали не един път

пролетта с радост срещахме тука.

3660 А днес Ревност от злоба се пука,

тя ни мрази, а ние търпим…

Аз предлагам сега да вървим

при Опасност — и тя има грях,

че тук влизаше всеки без страх,

3665 тъй като не бе зид изградила,

а Добър Прием бе насърчила

да дружи с който сам прецени.

Ала щом той не се промени,

ще му стане в градината тясно.

3670 Отсега нека туй му е ясно!

Как така с Ревност той ще воюва?

Та нали, щом се тя разбушува,

би могла да го строго накаже

и дори като глист да го смаже.“

3675 Страх и Срам се решиха да идат

със Опасност тозчас да се видят.

Като някоя проста слугиня

тя бе свита под гъста глогина,

а главата си бе прислонила

3680 върху купчина слама прогнила

и навярно бе вече заспала.

Но в миг тя разтрепери се цяла,

щом чу Срам да й вика: „Я виж

по кое време все още спиш!

3685 Луд е който на тебе разчита

и очаква надеждна защита

за тез рози. Ти тъй си разплута,

а е нужно сурово и люто

да наказваш. У теб е вината,

3690 че Добър Прием тук сред цветята

безнаказан стои до тоз час…

Зарад него се караха с нас.

Лягаш, дето сънят те заварва,

а вината на нас се стоварва.

3695 Колко хубаво тука се гушиш!

Я стани и иди да запушиш

всички дупки в плета и тогава

няма никой крадец да минава.

Не подхожда ти тъй да си мека,

3700 Бъди по-непреклонна, пък нека

Добър Прием си бъде учтив

и почтителен, и услужлив.

Щом е нужно, бъди и свирепа,

че добряк да си днес е нелепо —

3705 нито свестен човек от добряка

ще направиш, ни лебед от сврака.

Ако ти си на всички полезна,

в теб ще виждат глупачка любезна

и ще хвърляш труда си нахалост.

3710 Проявяваш невиждана вялост,

често пъти дори мекушава

се показваш и всеки тогава

би те сметнал за доста страхлива.

Не бъди чак така доверчива!“

3715 Подир Срам взе и Страх на свой ред

да говори: „До стария плет

ти, Опасност, ще трябва да бдиш,

а не тука по цял ден да спиш.

Ако ти все така се държиш,

3720 неминуемо ще разгневиш

Ревност. Тази клюкарка жестока

най-брутално и теб ще нахока.

Ето днес и на Срам тя се скара,

и със злъчни заплахи накара

3725 Добър Прием оттук да избяга;

при това се закле, че веднага

ще го прати в тъмничен затвор.

Аз се питам как ти своя взор

си успяла така да смекчиш?

3730 Ако ти по тоз път продължиш,

това няма да бъде похвално.

Запомни, че ще свършиш печално,

ако Ревност и тебе нарочи.“

Тук Опасност едва не подскочи:

3735 тя главата си силно разтърси,

с поглед стрелна ги, вежди навъси

и реши, разярена и злобна,

да покаже на що е способна:

„Щом респект не внушавам ви аз,

3740 ще изпитате моя див бяс.

Ако аз своя дълг не успея

да изпълня, защо да живея?

Ако някой проникне в тоз кът,

нека мен ме на жар опекат

3745 и дано се сърцето ми спука,

ако нявга крадец влезе тука,

а щом сметнат, че внасям разкол,

нека бъда набита на кол.

От това, дето чух, заключавам,

3750 че за кръгла глупачка минавам,

но честта си не ще аз погазя

и туй прелестно място ще пазя

тъй, че щом някой тук се навре,

ще пострада… Далеч по-добре

3755 би се чувствал един крадец в Павия!

Не би дръзнал дори и Лукавият,

докато съм на този свят жива,

да твърди, че била съм страхлива.“

И Опасност в тоз миг се изправи,

3760 взе тояга в ръцете си здрави

и сама из градината китна

като призрак започна да скита,

бързо всички отвори запуши,

но не спря да тършува, да души.

3765 В нея имаше рязка промяна:

от такъв яд бе тя обладана,

че едва ли друг път е била

чак така разярена и зла.

А на мене тъй мъчно ми стана,

3770 че при тази изрична забрана,

нямах достъп до свежите рози.

А освен това взе да ме гложди,

че Добър Прием беше сърдит.

Разтреперан, със ужас нескрит

3775 осъзнах, че голяма угроза

ме отделя от нежната роза.

Във душата си още усещах

как онази целувка гореща

влива в мен чудодеен балсам.

3780 От тоз шеметен спомен едвам

не припаднах. Неземно богато

беше мойто сърце! Но когато

си припомнех, че има забрана

да докосвам таз роза уханна,

3785 предпочитах да съм бил умрял.

Как болеех, че бях я видял,

помирисал, целунал, а вече

щях от нея да съм тъй далече!

С колко мъка се питах дали

3790 ще ме все пак Амур съжали.

Веднъж вкусил от тоз аромат,

аз усещах в душата си жад,

от която изгарях и страдах.

В отчаяние пълно изпадах,

3795 чувствах как ми сълзите текат,

как ме тръпки студени тресат,

предусещах как в дългите нощи

щях да плача аз още и още,

щях да пъшкам под страшния гнет.

3800 Дано Зъл Език бъде проклет,

затова че със свойте злини

помрачи ми младежките дни.

Ще направя едно отклонение,

за да кажа как, в плен на съмнение,

3805 Ревност своята чест защити.

Тя почука на много врати

изкопчии събра и зидари,

неколцина от тях натовари

да направят край розите ров

3810 и когато той беше готов,

Ревност щедро ги възнагради.

На зидарите тя нареди

между свежите рози и рова

върху сигурна скална основа

3815 с дялан камък високи стени

да издигнат — от всички страни

по сто разтега тя ги направи.

За да бъдат те двойно по-здрави,

отвън бяха добре укрепени,

3820 а пък в горните части — стеснени.

Върху тях малки кули стърчаха

(и те също от здрав камък бяха).

Кули тя построи и в ъглите,

и тъй яки им бяха стените,

3825 че не може ги никой събори.

Само четири външни отвори

бе оставила — всички поред

бяха с тежки врати. Най-отпред

бе вратата, която не дава

3830 по-нататък чужд крак да минава.

И във другите три стени тя

по една много здрава врата

бе вградила, така че със всяка

спряла би стенобойна атака.

3835 Тез врати бяха с яки решетки

и объркваха долните сметки

на крадците, дошли чак дотука,

без в зида да открият пролука.

На тоз замък чутовен в средата

3840 най-добрите зидари в страната

построиха внушителна кула.

Тя навсякъде бе се прочула

с красотата си — хем бе висока,

хем в основата беше широка.

3845 Всеки блок в тази сграда огромна

бе докаран от каменоломна;

освен всичко това, хоросанът

бе чудесен и кулата стана

много здрава — дебелият зид

3850 по-як беше дори от гранит.

Вътре всичко бе с вкус подредено,

а отвънка тя бе оградена

със защитна стена. До стената

градинар подредил бе лехата,

3855 дето чудните рози цъфтяха.

В амбразурите сложени бяха

катапулти, стрели, арбалети,

от които и зиме, и лете

би се всеки човек побоял.

3860 Как ли някой крадец би посмял,

да се вмъкне при свежите рози,

щом го дебне такава угроза?

И на кон да реши да напада,

неизбежно пред друга преграда

3865 ще се спре, тъй че никакъв враг

не би стигнал до кулата чак:

ако дръзне през рова да мине,

неизбежно след туй ще загине.

Недвусмислено бе наредено

3870 да е всичко с войска оградено:

там Опасност на стража стоеше

и във свойта ръка ключ държеше

за едната врата. Тя повика

трийсетина юначни войника,

3875 а освен тях и Срам бе изпратен

да застане на пост пред вратата

откъм юг. Войска доста на брой

по свой почин събрал бе и той

и тя заповед чакаше там.

3880 И Страх също, подобно на Срам,

бе на пост, от войска придружен.

Макар зимният вятър студен

да бушуваше, без да престава,

Страх не спираше да наблюдава.

3885 Беше турил ключалка, с която

да затваря надеждно вратата,

(и без туй я отваряше рядко,

при това всеки път бе за кратко.

Бе достатъчно само да чуе,

3890 че внезапно се вятър надуе,

че щурче скочи в сухата шума,

и той губеше ума и дума.

Зъл Език (дано Бог прокълне го!)

бе на задния вход. Редом с него,

3895 за подкрепа, наемници смели

от Нормандия бяха довели.

Той и другите порти следеше,

а пък нощем, понеже не спеше,

обикаляше всичко поред,

3900 след туй вземаше своя тромпет

и ведно с корнуелски гайдари

изпълняваше песни прастари

и до късно в нощта над стената,

им отекваше бодро свирнята.

3905 Във една от тез песни се пее,

че на белия свят не живее

ни една жена вярна и честна,

че било открай време известно,

че жената, щом чуе за страст

3910 и наслади, изпада в захлас,

че с мъжа си тя ту е свадлива,

ту е глупава, ту е бъбрива,

че по цял ден безспир се гримира

и че трудно в тоз свят се намира

3915 жена свястна… И всичко това

бе изпято с хапливи слова.

Там и Ревност, обзета от яд,

на пост бдеше (дано тя бял свят

да не види!), а пък за надзора

3920 взела бе само най-верни хора.

Най-отгоре във кулата беше

Добър Прием. Как, клетият, щеше

да излезе от този зандан,

щом бе вечно под ключ там държан?

3925 Поверен бе на вещица стара

(дано Бог само зло й докара!) —

нито час тя не го сам остави,

да не би лудост той да направи.

Никой нея със взор или с жест

3930 не успя да излъже до днес —

всички хитрости бе отгадала.

Като млада и тя опознала

и доброто, и злото, с което

бог Амур надарил й сърцето.

3935 Добър Прием бе в кулата сам,

но, обхванат от ужас, оттам

да помръдне не смееше даже,

да не би нещо лошо да каже

тя за него. Щом го настани

3940 между четири хладни стени,

Ревност дъх си пое облекчено.

Нали кулата бе построена,

за да може да действа тя властно.

Кой крадец при такава опасност

3945 ще посегне на свежите рози,

щом са вечно затворени в този

зорко пазен отвсякъде замък,

изграден от най-здравия камък?

Спи ли нощем или пък будува,

3950 от крадците не се тя страхува.

Аз все тъй пред стените стоях,

във мъчителни болки горях

и изглеждах дотолкоз унил,

че над мен всеки би се смилил.

3955 Сякаш втори път плащах сега

на Амур за онези блага,

за които дължимото аз

вече дадох. Затуй в този час

и тъгата ми ставаше двойна,

3960 и душата — все по-неспокойна.

Какво още да кажа? Ах, как

заприличах на онзи селяк,

който житото хвърля в браздата

и с надежда и радост в душата

3965 гледа как то расте, избуява,

ала зърното все не узрява.

Страшен облак излиза в небето,

дъжд и вятър ломят стъбълцето,

преди още зрял плод да даде.

3970 И селякът се пита къде

да намери прехрана, с която

да изкара до идното лято.

За едно в тоз момент съжалявах —

че без капка надежда оставах

3975 На Амур бях последвал съвета,

ала вместо отрада — несрета

аз дочаках. Това споделих

с Добър Прием, в когото открих

преди време другар отзивчив.

3980 Но не беше Амур отстъпчив —

той ми взе, и то, ей тъй, завчас,

туй, с което щастлив бих бил аз.

Съдба също не бе милостива

спрямо мен… Тя изпърво ни влива

3985 жлъч в сърцата, след туй ни ласкае.

Прекалено променлива тя е:

ту се смее, ту с плач ни покъртва

и така колелото завъртва,

че които били са отгоре,

3990 слизат долу и чезнат от горест,

за да бъде пък друг възвисен.

Аз бях вече отритнат, свален…

И стената, и рова видях,

но не можех да мина през тях.

3995 Но какво ли могъл бих да сторя?

Добър Прием лежеше в затвора,

мойта роза цъфтеше далече

и аз вяра изгубил бях вече,

че с отрада ще бъда дарен.

4000 Ако бе благосклонен към мен,

бог Амур би направил така,

че да бъде свободен сега

Добър Прием — а щом той не страда,

ще е туй и за мене отрада.

4005 Добър Прием, приятелю драг,

знам, че днес си в затвор, и все пак

ти на Ревност недей се поддава,

нека тя да не се заблуждава,

че без никакви спънки ще може

4010 на духа ти окови да сложи,

както стори със твоето тяло,

над което тя властва изцяло.

Бъди духом по-твърд и от камък,

за да можеш в проклетия замък

4015 да изтраеш докрай — там, където

има страст, няма власт над сърцето.

Любовта щом от него извира,

то пред никакви пречки не спира:

ни пред бой, ни пред гняв и омраза.

4020 Ако Ревност се злобна показва,

ако тя те безспирно гнети,

озлоби се тогава и ти

срещу нея, пък нека се въси!

Покажи й без думи яда си,

4025 ако друго не можеш да сториш.

Ако ти продължиш да се бориш,

туй ще бъде от полза за нас.

Но все още страхувам се аз,

че не си ти на всичко решен.

4030 Да не би да се сърдиш на мен,

затова че в затвора лежиш?

Добър Прием, нима ще виниш

своя най-мил другар за бедата?

Аз не съм си отварял устата

4035 и не съм казвал дума пред друг.

Та повярвай, за Бога, че тук

участта ми по-тежка сега е

и от твоята. Никой не знае

колко мойта душа сега страда

4040 и в каква безнадеждност изпада.

Беда гибелна ме сполетя,

драги мой, и не знам дали тя

не ме води към гроба, ей Богу!

От онези, които най-много

4045 клеветят и завиждат, от тях

аз изпитвам панически страх.

Ако те поголовно вредят,

в близко време и теб ще рекат

да подмамят с лъжа и навярно

4050 ще успеят, щом действат коварно.

Аз не знам как ти виждаш нещата,

но на мен ми се свива душата

да не би ти да ме изоставиш

и напълно за мен да забравиш.

4055 Добър Прием, аз вече се питам

на какво бих могъл да разчитам

един ден, щом случайност нелепа

ме лиши и от твойта подкрепа.

Продължение от Жан дьо Мьон

Май не съм ти по прежному мил

4060 и очакваш да бъда унил.

Аз унил! Аз да стана за жал!

Такъв никой не ме е видял.

Та какво ще остане от мен,

ако съм от Надежда лишен.

4065 От Амур знам, че тя вечно бди

да не би да изпаднем в беди

и не ни във неволя оставя,

Ала как да се с нея оправя

а и как бих й имал аз вяра,

4070 като знам, че на мъки без мяра

тя обрича безспир всеки влюбен.

Във сърцето му плам душегубен

пали тя, уж му рай обещава,

а пък всъщност му грижи създава.

4075 Много влюбени аз опознах

и от всички познати разбрах,

че на щастие те се надяват,

но с нещастна любов си остават.

Ще речеш, че Надежда нехае

4080 за това… Ами кой тогаз знае

що да стори? Излъган остава

който сляпо се с нея сближава.

Много влюбени с мъка разбраха,

че от нея измамени бяха.

4085 Тя показва предразположение

към човек, който взел е решение

да я следва до сетния час.

За какво я упреквам тогаз?

Тя, по принцип, не ми зло желае,

4090 но душата ми горко ридае,

като знам, че тя уж обещава,

но за раните лек не ми дава.

Обещание къща не прави.

Тя пред толкоз беди ме изправи,

4095 че спасителен изход не знам.

Как ми пречат сега Страх и Срам,

и Опасност, и Ревност!… Как дразни

Зъл Език с клевети безобразни

толкоз хора! Как с подли брътвежи

4100 ги оплита той в своите мрежи!

Те в затвор Добър Прием държат

и натам мойте мисли летят.

Ако аз не го видя, тогава

за утеха смъртта ми остава.

4105 Добър Прием линее в тъмница

и онази противна старица

го държи под надзор, без да мигне,

не му дава и поглед да вдигне…

Зарад него тъй клет и злочест

4110 аз се чувствам, приятелю, днес.

Бог Амур (нека всеки го слави!)

на мен четири дара остави,

но кому да разчитам все пак,

щом далече е Помисъл Благ,

4115 Блага Дума — и нея я няма,

и от Поглед Мил нужда голяма

аз изпитвам… Кълна се, ей Богу,

че ценя тези дарове много,

но те никак не ме утешават,

4120 щом Добър Прием още остава

във затвора без капка вина…

И смърт чака го. Тази злина

би и мене до гибел довела.

Само който безпримерно смел е

4125 ще излезе от страшната крепост.

Добър Прием, било би нелепо,

ако ти се на мене надяваш.

Колко глупав излязох тогава

пред Амур! Съжалявам и днес,

4130 че оказах му толкова чест.

Но за туй бе Безделна виновна.

Тя ме тласна към крачка съдбовна —

затова и сега я презирам.

Та аз нищо добро не намирам

4135 в туй, че пусна ме тя в онзи кът.

Ако някой е луд, никой път

не му вярвай, нахокай го даже,

преди свойте рога да покаже.

А аз луд бях, не бях разсъдлив

4140 и не можех да бъда щастлив.

Благосклонно Безделна прие ме,

но защо ли тя толкова време

отдели ми? Че аз оттогава

все скърбя… Да, Разумност бе права,

4145 че съвсем безразсъден аз бях,

че не я уважих и не спрях

да обичам. И тя с пълно право

укори ме, нахока ме здраво

за туй, дето си бях наумил.

4150 А сега съм измъчен, унил…

Да избия ли всичко това

аз, горкият, от свойта глава?

Но така бог Амур бих предал…

Да не ме е Зъл Дух обладал,

4155 та против любовта да отида!

Добър Прием с това ще обидя.

Как обета си аз ще погазя

и с Добър Прием как ще се смразя?

Зарад мен в крепостта е той днес

4160 и там страда самотен, злочест.

Той ме срещна с учтивост, която

тук е нещо съвсем непознато:

разреши ми, когато премина

сам в уханната китна градина,

4165 да целуна любимия цвят.

Не изпитвам към бог Амур яд

и не бих, един ден без причина,

ни Надежда за нещо проклинал,

ни Безделна. Наистина грях

4170 сторил бих да се вайкам от тях…

Тъй добри бяха те с мен тогава.

Какво друго сега ми остава,

освен свойта съдба да оплаквам,

без да спра нито миг да очаквам,

4175 че все пак бог Амур ще се трогне

и на мен най-подир ще помогне

да постигна душевен покой?

Та нали веднъж каза ми той,

че щом аз драговолно приема

4180 да му служа, ранг висш ще заема,

но е нужно достойно държане,

за да може все пак туй да стане.

Като чух тия думи, разбрах,

че за него наистина бях

4185 мил все още… Оставаше само

да му служа и тъй милостта му

един ден да спечеля, защото

инак сам щях да тегля теглото.

Амур няма вина — до ден-днешен

4190 никой бог не е считан за грешен.

Вина в себе си всъщност намирам,

но, уви, и сега не разбирам

в какво точно се тя заключава.

Нека става каквото ще става,

4195 нека бъде така, както казва

бог Амур, нека той ме предпазва

от неволи и тежки беди!

Та нали той над всички нас бди.

Срещу него не бих се аз борил,

4200 пък и кой зарад мен би го сторил?

Щом Амур, който днес ме терзае,

се смили и все пак пожелае

да ме види един ден щастлив,

защо аз да не съм търпелив?

4205 Нека той да реши докъде

ще ме бъдният път отведе —

трудно бих се оправил аз сам.

Какво с мене ще стане, не знам,

но преди този свят да оставя,

4210 ще го моля дано не забравя

Добър Прием — за мойта кончина

да не търси у него причина.

Бог Амур, чуй ми сетния глас:

уморен и безсилен съм аз,

4215 моят край не е много далече

и за изповед време е вече.

Само мойто сърце ми остава

на тоз свят — него аз завещавам

на Добър Прием. Виж, че сега

4220 нямам никакви други блага.

И дордето от болка ридаех

с безутешни сълзи и не знаех

дали някога някой човек

ще предложи за мойта скръб лек,

4225 аз видях, че към мене вървеше

предобрата Разумност. Тя беше

мойте жалби горчиви дочула

и бе слязла от своята кула.

„Друже мой — заговори ме тя —

4230 теб не те ли гнети любовта,

не усещаш ли вече досада?

Ако ти зарад нея пострада,

днес не би ли могъл да решиш

по друг някакъв път да вървиш?

4235 Дай си сметка добре ли познаваш

господаря, комуто отдаваш

свойте сили, щом той те гнети.

Денят, в който му стана роб ти,

бе за теб ден нещастен, позорен.

4240 Луд ли си, та си толкоз покорен?

Без да знаеш, ти много избърза

и с Амур се тъй здраво обвърза.

Ако бе го отрано познал,

ти не би станал негов васал.

4245 Глупав бе и му стана слуга,

ала как го търпиш досега?

Всеки би се от таз чест отказал

и не би пак в капана му влязъл.

Да не мислиш, че днес го познаваш?“

4250 „Да, госпожо“. — „Кого заблуждаваш?“

„Но нали той ми каза веднъж,

че ще съм най-щастливият мъж,

ако стана му верен васал.“

„Значи ти не си нищо разбрал“

4255         „Щом изложи ми свойте закони,

той се скри, сякаш вихър го гони,

и наистина аз бях смутен…“

„Зле познаваш го ти според мен.

Чуй добре какъв всъщност е този,

4260 който с толкова злост те тормози,

че видът ти събужда в мен жал.

Друг несретник не би издържал

под такъв непосилен товар.

Щом над тебе стои господар,

4265 опознай го, че инак в зандан

цял живот ти ще бъдеш държан.“

„Ех, госпожо — отвърнах тогаз —

аз съм вече под негова власт

и сърцето ми силно желае

4270 още много за него да знае.“

„Щом сърцето ти тегли натам,

сега чуй за Амур какво знам:

в него крие се нещо незримо,

нещо странно, дори немислимо.

4275 Ако сам вникнеш в него, и аз

бих ти лесно разкрила тогаз

туй, което не се опознава,

и което не се научава.

Щом човек обрече си сърцето

4280 на Амур, сам открива туй, дето

като болка до гроб ще го стяга,

ако той не реши да избяга.

Според мен ще е в твой интерес

да развържа аз възела днес

4285 и за туй странно чувство тогава

ще добиеш най-вярна представа.

Любовта е мир, пълен с ненавист,

с дружелюбен стремеж и със завист,

срам е тя, но те прави достоен,

4290 тя е страх, с който ти си спокоен,

път без изход и сляпа надежда,

разум, който до лудост довежда,

тя е лудост със взор далновиден,

за удавника — пристан привиден,

4295 скръб е тя, ала радва сърцето,

тя е злата Харибда[1] в морето,

под примамлива външност стаена,

тя е слабост, със здраве споена,

тя е здраве, но в болки се мята,

4300 глад е тя при трапеза богата,

задоволство, подклаждащо жажда,

жад, която пиянство поражда,

тя е ситост, но вечно гладува,

тя е радост, която тъгува,

4305 веселба, от която се страда,

сладко зло и горчива наслада,

нежен дъх, ала той задушава,

грях, за който се лесно прощава,

прошка, водеща често до грях,

4310 тя е мъка и радостен смях,

безсърдечност, от милост дошла,

и игра, ала без правила,

мощ е тя, ала мощ уязвима,

немощ, имаща мощ несравнима,

4315 покоряваща с власт всичко живо,

постоянство, ала колебливо,

лудост мъдра, разсъдъчност луда

и затвор, в който няма принуда,

и успех, който ужким е лесен,

4320 смях, със сълзи горчиви примесен,

изнурителна, тежка отмора,

ад, приятен за грешните хора,

рай, изпълнен със мъки и смут,

пролет, носеща лют зимен студ,

4325 молец, който плата не подбира

и прояжда каквото намира.

Човек може по род да е знатен,

да е дързък или деликатен,

да е плах или в битки кален,

4330 да е с висши достойнства дарен —

Любовта е над всичко. Светът

върви вечно по нейния път.

Амур всички във него ще вкара

освен тези, които в поквара

4335 тънат, правейки грях подир грях,

но пък Гений[2] разправя се с тях.

Те са явно от долна порода

и вредят на самата Природа.

Но кой днеска за редно ще сметне

4340 да обичаме тъй, че насетне

да сме цял живот клети, злочести

и до лудост да стигаме често?

Ако искаш да бъдеш спасен

от любовни тегоби, весден

4345 от Амур ти ще трябва да бягаш.

Ако тоз чуден лек не прилагаш,

ако ти не възпреш Любовта,

тя ще ти заслепи мисълта:

щом я търсиш, тя идва веднага,

4350 а щом бягаш, и тя от теб бяга.“

Но Разумност премного слова

похаби… Подир всичко това,

без задръжки, й рекох припряно:

„Зная колкото знаех по-рано.

4355 От Амур аз не ще се спася,

но дордето ви слушах гласа,

чух неведоми думи — от тях

почти нищичко аз не разбрах.

Уж добре долових всяко слово,

4360 всичко бих преповторил отново,

уверявам ви даже, че знам

как на други да го препредам,

но това не ми никак помага.

Любовта според вас предполага

4365 както упреци, тъй и похвали,

но за нея до днеска едва ли

дефиниция някой е дал,

а пък аз всъщност туй бих желал.“

„Чуй тогава — отвърна ми тя —

4370 точно как виждам аз Любовта.

Тя мъжа и жената подлага

на тормоз и ума им засяга,

щом са те от копнеж завладени

и щом вече се чувстват огрени

4375 от любовния плам във сърцата,

който страстно подтиква душата

към целувки и плътска наслада.

Знай, че никаква друга отрада

един влюбен не чака, освен

4380 да е този му плам споделен.

Нима мисли си той поначало

какъв «плод» това чувство би дало

и дали нещо тайно е скрито

в любовта. Мъже има, които

4385 не изпитват подобна любов.

Уж те следват сърдечния зов,

но с жените се само задяват,

обещания празни им дават

и най-често със думи лъжливи

4390 съблазняват жени доверчиви,

за да си утоляват страстта,

и така си постигат целта.

Морал странен за тях днес важи —

«Вместо лъган да бъдеш, лъжи

4395 и помни: в любовта и в борбата

няма как да стоиш по средата».

Ще добавя, от друга страна,

че щом някой мъж спи със жена,

ще е нужно деца да родят,

4400 та във тях да се те преродят

Все по този изпитан стар път

открай време вървял е светът.

Щом родителят вече старее,

за да може родът да живее,

4405 по природен закон синовете

трябва да подновят родовете.

И това не им никак дотяга —

та нали този дълг предполага

удоволствия, радости, сласт

4410 в часове на бушуваща страст.

Ако няма наслада, едва ли

всички биха играта играли.

А Природа със много умение,

с усет верен, с добро намерение,

4415 ни насочва към свойта цел близка —

удоволствие всеки да иска.

Който търси любов и забава,

той на тях се безумно отдава,

но приема за свой господар

4420 един сприхав, безпринципен цар —

тъкмо тук злото почва намира.

Цицерон на въпроса се спира

в един свой философски трактат[3],

в който Младост вини той, че тя

4425 безогледно подлага душата

и плътта на мъжа и жената

на безбройни сурови тегла.

Но какво по-добро би могла?

Я ръката си някой строшава,

4430 я крака и сакат си остава,

друг пък води разгулен живот

и с туй прави за срам своя род,

трети тръгва по грешна следа

и попада в такава среда,

4435 че в ума му все лудост напира,

а четвърти друг изход намира:

свободата си щом не цени,

между четири голи стени

изолира се той в манастир

4440 и се мисли за божи пастир,

щом обет пред Небето поеме.

Ала смазан под тежкото бреме

на живота на мрачен монах,

хвърля расото… Друг пък, от страх

4445 и от срам, в манастира остава,

там той своите дни изживява

и в несрета смъртта си дочаква.

Ще го чуеш как често оплаква

свободата предишна или,

4450 ако Бог се над него смили,

той забравя съвсем за бедите

и в покорство минават му дните.

Младост младия и до поквара

би могла някой път да докара:

4455 обладан от неведома сласт,

като губи над себе си власт,

на раздори поддава се той

и не вижда минута покой.

На каква орисия нелека

4460 Младостта е обрекла човека,

който търси насладите само!

Те обсебват ума и плътта му…

Младост стига дотам, че помага

на пороци и сили полага

4465 лошотии различни да прави,

сякаш лошото на̀й й се нрави.

Само Старост държи се почтено

и това би разбрал непременно

който старите хора запита:

4470 би узнал, че те също насита

не са имали… Колко беди

са се случили с тях отпреди,

и какви са ги страсти гнетили,

щом на стари години без сили

4475 са останали! Колко нерадост

носи в себе си лудата младост!

Старост по-добър край им вещае —

най-добрата им спътница тя е

и те с нея по правия път

4480 до самата си смърт ще вървят.

Ала кой ли с добро й отвръща,

кой я с грижи и обич обгръща,

кой би сметнал, че вече е време

в своя дом Старостта да приеме?

4485 Та кой искал би да остарее,

кой не би желал млад да живее!…

Човек често не спи през нощта

и си спомня безбройни неща

от живота… Дори той самият

4490 осъзнава, че куп щуротии

е направил със лека ръка,

и се пита след туй как така

ги е сторил без срам и без страх.

Даже който е бил слаб и плах,

4495 все пак смогвал е на младини,

да избяга от много злини,

да се пази от удари груби,

да печели, без много да губи.

Всеки тук Младостта възхвалява,

4500 без да знае где тя обитава.

Младост е на Наслада покорна

и е нейна най-вярна придворна,

ала даже и в своя разцвет,

не успява от нейния гнет

4505 да избяга и винаги ходи

там, където Наслада я води.

На насладите Младост всецяло

се отдава — и духом, и тялом.

А сега ще ти кажа къде е

4510 този кът, дето Старост живее…

Запомни, че там трябва и ти

да отидеш… Не се инати,

да не би пък, дордето си млад,

в изба ледена, в мрак непознат

4515 да те хвърли Смъртта като в пъкъл.

Във окови, при Болка и Мъка,

много строго е Старост държана

и е толкова чак изтерзана,

че е склонна сега тя самата

4520 да си каже открито вината.

Но е късно… С коса посребряла,

тя се чувства отслабнала, вяла,

съжалява, че Младост със разни

изкушения най-безобразни

4525 я е лъгала, че безвъзвратно

отлетяло е времето златно

и е своя живот похабила.

Все така тя ще бъде унила,

ако в дните на болка най-тежка

4530 не намери подкрепа човешка —

прошка сетна за всеки свой грях.

Мъки, болки! Ще трябва през тях,

като дава и мило, и драго,

тя да стигне до висшето благо,

4535 от което, в младежките дни,

я е Младост държала встрани.

Така бързо денят й залязва,

че тя даже не го забелязва.

Във живота, каквото да става,

4540 само бог Амур щастие дава.

Но е нужно жената, мъжът

непрекъснато да се стремят

да добие плод тяхната страст

и насладата тъкмо тогаз

4545 най-голяма ще бъде. Аз зная

жени, дето съвсем не желаят

да са бременни, но щом заченат,

не се сърдят, не плачат, не стенат.

И те носят си тежкото бреме

4550 и усещат от време на време,

че изпадат във нервно дразнение,

но не чувстват от Срам притеснение.

Щом гори в тебе пламък любовен,

той ти прави живота чаровен,

4555 но това не важи за жените,

над които власт имат парите:

за пари те плътта си продават

и за срам пред околните стават.

Кой мъж любил би дама такава,

4560 щом като за пари се продава,

и на кой мъж не би се отщяло

измърсено в разврат женско тяло?

Който вярва в жената, когато

тя му слага рога крадешката,

4565 а пък само привидно се врича,

че единствено него обича,

според мене той лъже се сам

и пред хората става за срам.

Нима може в такова създание

4570 да намери мъжът упование

и нима обич тя заслужава?

Пък и как ли ще я уважава,

щом тя гледа какво да заграби

от мъжа си. Не всяка жена би

4575 тъй постъпила… Не че не бива

да е дамата с брошка красива

или с накит изящен, дарен

от любимия мъж. Според мен,

ако тя ги сама пожелае,

4580 неприлично и дръзко това е.

На свой ред и една жена може

на мъжа хубав дар да предложи —

хем дарът ще му радва душата,

хем ще им свърже здраво сърцата.

4585 В никой случай не бих аз желала

между тях да настъпи раздяла.

Нека заедно все да вървят

със достойнство по своя общ път,

нека нивга сърдечния зов

4590 не превръщат в лудешка любов!

Нека те заглушат алчността,

дето трови безспир любовта —

тя на щедрите само се пада.

Знай, че нито от плътска наслада,

4595 ни от дар една обич голяма

има нужда… Любовният пламък

ти подбужда душата за ласки

и към плътска наслада те тласка.

Ти за своята роза копнеещ

4600 и днес други мечти не лелееш,

но далече от теб сега тя е

и жестоко това те терзае.

Ти прие бог Амур, но нали

той направи ти само бели!

4605 Как държиш такъв гост в своя дом?

Изгони го завинаги, щом

той ти пречи! Защо се боиш

и все още защо го търпиш?

На горчиви тегла се обрича

4610 този, който безумно обича.

Може би ще го сам проумееш

чак когато и ти пропилееш

младостта си и грохнеш от скръб,

със превит от неволите гръб.

4615 И да се от Амур ти спасиш,

ще се случва все пак да скърбиш,

че си толкова дни пропилял

и не си пълноценно живял.

Но дали, от любов обладан,

4620 ще излезеш от този капан,

в който сам ти погубваш изцяло

и духа си, и своето тяло?“

Тук Разумност замлъкна. Обаче

Амур все тъй нащрек бе, така че

4625 да не може тя в мен да възпре

любовта. Осъзнавах добре

какво иска Разумност, но страх

от Амур чувствах аз — нали бях

под властта му: той буден държеше

4630 моя ум, той стопанин ми беше,

бе ми взел под опека сърцето

и то негово бе. Туй, което

бе изрекла Разумност дотука,

тази нейна ненужна поука

4635 през едното ухо във главата

ми бе влязла, но сякаш с лопата

бог Амур я навънка изкара,

а Разумност, наместо със вяра,

ми изпълни душата със злоба.

4640 „Вие явно сте странна особа —

отговорих й аз отегчен. —

Какво искате всъщност от мен?

Нима трябва от днес да се пазя

от Амур и света да намразя?

4645 Докато съм на белия свят,

как ще гледам на хората с яд?

И най-долен престъпник да бях,

не бих сторил такъв смъртен грях.

Да обичам или да презирам —

4650 между двете ли днес да избирам?

Ако хората мразя, тогаз

само загуба имал бих аз.

Колко жалки ни правят враждите!

Вие мъдри съвети редите,

4655 но защо според вас трябва вече

да стоя от Амур надалече?

Аз не съм нито луд, нито глух.

Но освен туй, доколкото чух,

и за друга любов дума стана,

4660 но не бе тя от вас порицана.

За каква любов тук се касае?

Този, който не ще и да знае

с колко вида любов е дарил

Бог човека, безумец би бил.

4665 А аз искам да зная все пак.“

„Друже — рече тя — ти си глупак,

щом не се вслуша в мене до днес.

Поучавах те в твой интерес

и пак своя съвет ще повторя,

4670 щом желаеш да ти отговоря

на въпроса. Доколкото знам,

освен оня мъчителен плам,

който твоя разсъдък помъти

и направи печален деня ти,

4675 по света любовта е позната

в много други прояви. Едната

е Приятелство. Щом между двама

близостта стане толкоз голяма,

че сами преценят, че е нужно

4680 да живеят един с друг задружно,

тогаз общи благата им стават,

от кавгите те се отвращават,

не се водят от сметки дребнави

и не стигат до долни разправи,

4685 а един за друг грижи полагат

и при всяка беда си помагат…

Че какво би им струвал умът,

щом ги води по пагубен път?

Няма нивга раздор между тях,

4690 всичко те си споделят — без страх,

че била би възможна измяна

и враждебност едва премълчана.

Но такава любов заслужава

който щедрост и такт проявява

4695 и не е на съдбата васал.

Щом с такъв човек ти си се сбрал,

и бедняк да е той, и богат,

ще го считаш за истински брат.

А когато го зло сполети,

4700 помогни му, недей чака ти

за подкрепа смирен да те моли.

Ако дар ще даряваш, защо ли

да те молят? Че ти за какво си,

щом приятеля караш да проси?

4705 Който някому помощ поиска

чувства как нещо все го потиска

и изглежда угрижен и плах,

сякаш сторил е някакъв грях.

От съмнение той обладан е

4710 да не би неразбран да остане.

Който дълго с другар е живял,

свойта радост и свойта и печал

откровено му е доверявал

и не се е и миг притеснявал

4715 да признае какво го терзае.

Както казах ти вече, другар е

тоз, от който ти можеш без свян

да приемеш подарък желан.

Ако твоята тайна научи,

4720 той, каквото и ще да се случи,

ще я пази. Той знае дали

да си сдържа езика, или

да говори разумно и вещо.

Само лудият все дрънка нещо…

4725 А пък ближният, без да отлага,

прави всичко със цел да помага

и дори по-доволен остава

той от този, комуто дар дава.

Щом не стори добро някой ден,

4730 той усеща се по-притеснен

от човека, понесъл щета.

В туй е силата на любовта.

От другаря си чакай поддръжка:

щом тъжиш ти, и той с тебе пъшка,

4735 щом се радваш, и той весел става,

ако чиста любов ви сближава.

Във един свой трактат[4] Цицерон

казва, че по неписан закон

от другаря си помощ най-лесно

4740 ще получиш, щом всичко е честно

между вас. И ти, щом се налага,

изпълни му молбата веднага,

ако тя е все пак приемлива.

Отстъпление тука не бива

4745 да се прави, освен щом смъртта

ви заплашва или пък честта

ви засегнат. На всеки човек

дължим най-подходящия лек,

без да гледаме някакъв ред.

4750 Според друг Цицеронов съвет

щом е дарът от дружеска длан,

той не бива да бъде презрян.

Любовта, за която говоря,

е прекрасна и всичко ще сторя,

4755 за да бъдеш под нейната власт.

И за друга любов в този час

ми се ще дума с теб да отворим,

ала тя е изпълнена с корист

и се ражда във алчната гръд

4760 на онези, които ламтят

за печалби. Пред съд най-суров

трябва таз ненаситна любов

да застане. Тя властва в сърцата

на онез, дето все към парата

4765 се стремят, и се тъй разпорежда,

че човек губи всяка надежда,

ако няма изобщо изгоди.

Таз любов до добър край не води…

Как в любов ще се искрено вричаш,

4770 ако хората ти не обичащ,

ако само облаги желаеш

и коварно човека ласкаеш?

С настървеност Съдба ни дарява,

ала с времето тя избледнява,

4775 точно както помръква Луната,

ако сянка й хвърли Земята.

Щом Луната от гъстия мрак

се покаже пред Слънцето пак,

тя вида си променя за миг

4780 и възвръща си светлия лик.

Със себична любов да живееш

ще рече на луна да се грееш.

А когато във дни без утеха

Бедност сложи й вехтата дреха

4785 и богатството спре да блести,

омърлушена виждаш я ти.

Щом я лъсне богатството, пак

грейва сякаш е лъскав варак,

че тя само в разкош разцъфтява,

4790 а пък в бедност съвсем излинява.

Любовта, за която говоря,

радва само свидливите хора,

дето вечно за чуждо ламтят

и за нищо не ще се простят

4795 с тези свои безнравствени нрави,

със които и Алчност се слави.

Ако някой най-искрено смята,

че го тачат, защото богат е,

според мене е кръгъл глупак.

4800 И аз все още питам се как

тази истина той не прозира

и дали вече сам не разбира,

че щом храни подобна надежда,

и от пуяк по-глупав изглежда,

4805 Ако имаш приятели, знай,

че любов ти дължиш им без край.

А богатият как да обича!

На богатството той се обрича

и го пази със стръв от очите

4810 на най-близките хора, дори те

да живеят без дом, в нищета.

Той ламти чак дордето смъртта

с шепа пръст му запълни устата

и не би си пожалил душата

4815 за богатство. Не питай дали

той благата си с други дели!

Цял живот егоист си остава.

Как в сърцето му може тогава

всеотдайна любов да вирее,

4820 щом за ближния той не милее

и дордето е жив, все си вярва,

че нормално си дните прекарва.

Според мен укор строг заслужава

който другиму обич не дава.

4825 Ти не знаеш, тъй както изглежда,

какво точно Съдба ни отрежда

в любовта. То е толкова чудно,

че ти, драги, разбрал би го трудно.

А до правдата мъчно се стига,

4830 както пише във не една книга[5].

Не един човек вече разбра,

че е злата Съдба по-добра

от онази, която се слави,

че на всекиго все добро прави.

4835 Щом не вярваш, със факти тогава

ще докажа доколко съм права.

Най-напред запомни мисълта ми,

че добрата Съдба все ви мами.

Тя за всички е уж като майка,

4840 но за кой ли се искрено вайка?

Справедлива се пише, когато

ви дарява с имоти, със злато,

и със титли, и с почести разни,

и с безброй още други съблазни.

4845 Уж увереност тя обещава,

а човек все тъй плах си остава.

Всъщност тя с мечти празни го храни

и ведно със мнозина избрани

с колелото си тя го въздига

4850 и това вероятно му стига

за велик и блажен да се смята,

да си мисли, че тя на земята

вече нивга не ще го свали.

И се вижда щастлив: та нали,

4855 ограден от другари безброй,

все по-сигурен чувства се той,

като гледа как те се въртят

покрай него и как се тълпят

да му хвалят достойнствата лични,

4860 да му правят услуги различни,

да твърдят, че за него милеят,

че кръвта си дори ще пролеят,

за да бъде от зло защитен.

Всеки срещнат се пише почтен

4865 и готов да върви подир него,

дето земният път отведе го,

и замаян от всичко това,

слуша той раболепни слова,

вярва в празни похвали и в глуми,

4870 сякаш туй са евангелски думи.

Щом се случи през твоя живот

да загубиш пари и имот,

всички почват от теб да странят:

те в действителност не теб ценят,

4875 а имота ти. Паднеш ли низко,

от стотина приятели близки

да останеш с един, пак бъди

благодарен на Бога!… Съди

сам дали е Съдбата лукава,

4880 щом духа и ума завладява,

а човека държи в нищета

и му мъти безспир мисълта.

Тя е много превратна, защото

завърти ли си пак колелото,

4885 тез, които стоят на върха,

се търкулват в калта и праха.

Всъщност мащенски грижи полага

тя за тях и компреси им слага,

напоени със бедност и глад.

4890 Тя е истинска. В нашия свят

затова я все лоша изкарват,

не желаят на нея да вярват

и се лъжат, че само добрата

Съдба дава дължима отплата.

4895 Ако ти си изгубиш имота,

сам ще схванеш, макар с неохота,

че мнозина във обич се вричат,

но са малко които обичат.

Щом тез, дето живеят в разкош,

4900 един ден разберат, че е лош

твоят хал, те ще те изоставят,

и злини ще ти даже направят.

Беден ти ще стоиш в своя дом,

а пък те ще злословят и щом

4905 срещнат в пътя си някой познат,

все за тебе със злоба и яд

ще говорят и някой дори

за грях минал ще те укори.

Даже този, с когото си бил

4910 мил и щедър, не би се свенил

да твърди, че за него все пак

ти оставаш си кръгъл глупак.

Кой ли теб със приятелски жест

би зачел, ако ти си злочест?

4915 Щом си в нужда, приятелят само

ще остане до твоето рамо —

не че той се стреми към богатство,

а защото вас свързва ви братство,

не че тъй е Съдба отредила,

4920 а затуй че е извор на сила

любовта и че той те обича.

Любов не се с брадва съсича…

Защо някой меч трябва да вдига

срещу нея, когато му стига

4925 със надменност и долна измяна,

с гневен укор, със злост невидяна,

с ругатни и нападки глупешки

да отвори в теб рани тъй тежки,

да ти стори такава вреда,

4930 че от дружбата ви и следа

да не видиш?… Не знам по-скъп дар

от добрия и предан другар.

Всеки смъртен би чувствал отрада,

ако срещне един на хиляда.

4935 За другарство не само имота

си отдай, а дори и живота:

макар че със имот се добрува,

той пред дружбата нищо не струва.

Щом с приятел живееш задружно,

4940 друго благо не ще ти е нужно.

Ако злата Съдба налети

върху тебе, тогава сам ти —

чрез бедите, които ти носи —

изясняваш си много въпроси.

4945 Ненадейно Съдбата те среща

с нова обич и ти предусещаш,

че в живота ти тя ще остане

най-доброто, най-ценно имане,

че неволята носи утеха

4950 по-голяма дори от успеха!

От доволство човек оглупява,

а в беда се на ум научава.

Ако някой нещастник успее

сред другарите си да отсее

4955 кой добър и кой лош е, едва ли

те тревоги му биха създали.

Даже който заможен е бил,

със имота си би се простил,

за да може да действа така, че

4960 след това да не страда и плаче.

Ако знаел е още тогава

по какво се добрите познават,

той към тях доброта би показвал,

а от лошите би се предпазвал.

4965 От Съдба, и когато тя бие,

куп неща научаваме ние.

А Богатство във тежки заблуди

вкарва ни и ни прави на луди.

Няма как по-щастлив то да стори

4970 онзи, който в сандък го затвори.

Ако малко имане ти стига,

до богатия то те въздига.

Който има една крина мливо,

той живее дори по-щастливо

4975 от тоз, който го кара с коли.

Ще ти кажа защо: та нали

който свойта реколта продава,

той търговец в действителност става

и е жертва на пагубна страст:

4980 тя подтиква го час подир час

да събира пари на грамада,

дори често го кара да страда,

за да прави все по-голям купа,

ала колкото и да натрупа,

4985 той е с поглед все в чуждото впит.

Всеки може да бъде честит,

щом си има храна на софрата

и се радва на своята плата

и на хляба, спечелен със пот.

4990 Щом човек не ламти за имот

и не тръпне за всеки петак,

той остава доволен все пак,

че се храни с каквото обича

и че дрехи прилични облича.

4995 И да легне той болен в кревата

и да му е безвкусна храната,

не проклина той своята орис,

тъй като осъзнава прекрасно,

5000 че в това няма нищо опасно

че коричка хляб може да стигне

от леглото на крак да го вдигне.

Ако пък болестта му наложи

да потърси лечител, той може

5005 да отиде във болница даже,

да му докторът помощ окаже.

И понеже ведно с бедността

често пъти върви болестта,

той заделя пари настрани,

5010 за да има за по-тежки дни.

Че щом той не е нищо спестил,

преди зимният студ да е свил,

може би било по-добре

не от студ и от глад да умре,

5015 а по-рано на дните му краят

да настъпи, така че той в рая

да отиде — нали Бог е мил

и там място му е отредил.

В Златни стихове и Питагор[6]

5020 дава много достоен отпор

на безверните. Тази му книга

до завиден престиж го издига.

«Щом духът ти възбог полети —

подчертава той там — тогаз ти

5025 изоставяш човешкия род

и започваш божествен живот.

Много жалък наивник си, щом

смяташ земната твърд за свой дом.»

А това с пълно право твърдят

5030 и отците, които четат

на поета Боеций трактата

За утехата[7]. Мисъл крилата

има там и ще бъде уместно,

за да стане тя вредом известна,

5035 и във наш превод този трактат

в скоро време да бъде познат.

Там се казва: «Добре преживява

който всичко чрез труд получава

и към чуждото няма ищах —

5040 Той не може да е сиромах.»

Както с право твърдят мъдреците,

и в бедняшкия дом, и в дворците

най-дълбока тъга ще изпита

който сам за нещастен се счита.

5045 На площад Грев[8] се срещат носачи

на чували. Туй още не значи,

че товар им в душата тежи.

Няма кой за какво да тъжи —

едни скачат, а други танцуват

5050 и от Сен Марсел[9] дроб си купуват.

За пари и имот не ламтят,

а пък в кръчмата щом се вестят,

всеки спастрен петак се пропива.

Най-безропотно гръб те превиват

5055 под чували, от прах потъмнели:

тъй се с честен труд хлябът печели.

Те се радват, че без да крадат,

на софрата с наслада ядат,

пък и в кръчмата често се връщат

5060 пълни чаши с вино да обръщат.

Който е и от малко доволен,

той живее живот най-охолен.

От заможен лихвар по-честит

е беднякът, когато е сит.

5065 Нима може лихварят в тоз свят

да се чувства щастлив и благат?

Той от алчност безспирно унива,

че не всичко при него се отива.

Той е пленник на пагубна страст,

5070 той гори за имот и за власт,

все не стига му туй, дето има,

и начесто луд страх го обзима

да не би своя пай да затрие.

Пък и трудно могъл би да скрие

5075 своя толкова силен стремеж

да се някак снабди с чужда вещ.

А когато пък си е втълпил,

че би цялата Сена изпил,

той изобщо си няма представа,

5080 че все толкоз вода ще остава.

По̀ си жаден, щом повече пиеш.

Докато да се с нещо сдобиеш,

ти от пъклена страст си обзет,

а пък тя за душата е гнет,

5085 тя е битка, която не спира,

и е зло, от което примираш.

И да води живот най-охолен,

не е никой търговец доволен.

Врачът, пасторът и съдията

5090 чувстват същата страст във душата —

те търгуват със своето знание,

за да могат имот, състояние

със лъжи и с измами да трупат,

ала често те стигат до клупа.

5095 Един доктор при преглед на болен,

щом получи стотак, е доволен,

но правистът такава награда

не приема — той иска хиляда.

Теолозите вредом сноват

5100 и от страст за печалба горят,

а умереност уж проповядват,

и на доблест и чест уж се радват.

Но измамникът мами се сам,

проповедникът става за срам,

5105 щом за други уж грижи полага,

а пък се с алчността си излага.

Една проповед нищо не струва,

ако жрецът се само преструва,

че цели доброта да събуди,

5110 а пък има нечисти подбуди.

Проповедникът тъй поучава,

че да жъне печалби и слава.

Идва ред да разкажа сега

за онези, които с блага

5115 се затрупват и никой от тях

не изпитва пред Господа страх.

Те дори много често заграбват

чужди вещи, без те да им трябват,

а бездомните в същия град

5120 от студ мръзнат и гинат от глад.

Господ Бог, който всичко следи,

отредил е големи беди

за тоз, който ламти цял живот

да натрупва пари и имот:

5125 той дори нито миг няма мира,

той се трепе безспир да ги сбира,

да ги пази и страда, защото

всичко губи подир опелото.

А за жалост тъй винаги става

5130 и това според мен потвърждава,

че е нужна любов на земята.

Ако тя беше вредом позната,

ако всеки е обич видял,

кой ли би се на злото поддал.

5135 Щом богатият, без да протака,

милостиня даде на бедняка,

щом безлихвени заеми може

на един сиромах да предложи,

и щом бедният сам превъзмогне

5140 леността си и сам си помогне,

никой смъртен не ще е в тоз свят

ни нуждаещ се, ни свръхбогат.

Но за хората май не е важна

любовта… Та тя стана продажна

5145 и от нея човек научава

как да взема от друг, без да дава.

Колко жалко, че днес за пари

се продават жените дори!

От Измамата злото дошло е.

5150 Туй, което всеобщо било е,

тя спомага то частно да стане,

да се всеки от Алчност обхване,

да смени, при това доброволно,

свободата за робство най-долно

5155 и да стане слуга на парите.

Той държи ги във тайници скрити,

ала всъщност те него държат,

щом върви по нечестния път.

Той е низка, окаяна твар,

5160 щом парите си свой господар

е направил и щом не разбира,

че не трябва накуп да ги сбира,

да ги крие в неведоми дупки,

вместо с тях да се правят покупки.

5165 С настървение той ги спестява,

не ги харчи, на друг не ги дава

и забравя, че те ще изчезнат

като в тъмна, неведома бездна,

щом смъртта ненадейно го свари.

5170 А пък след това който превари,

ще ги харчи без сметка, докрай,

без да каже на някой «сполай!».

Пък и всеки богат се съмнява,

че Съдба ще го щедро дарява

5175 цял живот и трепери от страх

да не би да остане без тях.

За богатство които ламтят,

на самото богатство вредят,

а то трябва да върши услуга —

5180 от едната кесия във друга

да минава без лихвен облог.

Нали нявга създал го е Бог

да се ползва от всички, които

имат нужда, а не да е скрито.

5185 На богатството на̀й подобава

от ръка във ръка да минава.

И понеже му пречат, то често

с мъст отвръща и прави злочесто

богаташкото алчно сърце:

5190 сякаш някой души го с ръце

и три меча във него забива…

С мъка пъклена то се добива —

в тази мъка е първият меч.

Ако става за втория реч,

5195 той е в онзи страх, който сковава

богаташа, дори не му дава

да заспива, защото щом мигне,

някой плячката му ще задигне.

А пък третият меч е тъгата,

5200 че смъртта го разделя с благата.

Както казах, аз вярвам дълбоко,

че тук всички се мамят жестоко,

а Богатство, надменно и властно,

като строг самодържец, пристрастно

5205 отмъщава им с твърда ръка,

отвисоко ги гледа сега

и ги кара да страдат безспир.

На душите им никога мир

тя не дава, така ги държи,

5210 че товарът й все им тежи,

пъшкат тежко под най-свиреп гнет

и понасят неволи безчет.

Та каква полза те си извличат,

на богатството щом се обричат

5215 безрезервно? Когато умре

този, който не знае добре

да си служи със него, тогава

то във други ръце преминава.

А пък умният, вместо да страда.

5220 свойто ценно богатство възсяда,

за юздите го хваща с ръце

и полита с открито сърце,

както древният майстор Дедал

със сина си Икар полетял

5225 на крилата, които той сам

бил направил, доколкото знам.

Само умният с мъдри дела

от парите си прави крила

и лети, за да жъне прослава.

5230 На парите си роб той не става

и не иска да бъде винен,

че от алчност изпаднал е в плен

на пороци и пагубни нрави,

а използва парите да прави

5235 добрини и постъпва така, че

да е вредом и винаги тачен.

Той на Господа става угоден,

щом е водил живот благороден,

щом на другите нещо е дал.

5240 Както Бог алчността е презрял

още щом е света сътворил

и човека с блага е дарил

(знаеш вече за тези неща),

така той ни цени щедростта.

5245 А скъперникът, този слуга,

който робски превива снага

пред един вездесъщ интерес,

на страх гибелен жертва е днес.

При това той си служи с лъжи,

5250 като казва, че много държи

на богатството само защото

то му служи за щит във живота.

Мили, тленни богатства, дали

вие някога бихте могли

5255 да дарите със щастие този,

който ви е заключил в чертози?

Как спокойствие той ще изпита,

щом не сте под надеждна защита?

Човек колкото повече има,

5260 толкоз по-голям страх го обзима.

Как той светли мечти ще лелее,

щом несигурност в него владее?

От такива слова разгневен,

някой би се нахвърлил на мен,

5265 та със укор хаплив да ми спомни,

че кралете със средства огромни

за прослава на титла и пост

(както мисли народът им прост)

и със грижа за сан и достойнство

5270 са сформирали кралското войнство

от стотици момци на заплата.

От мнозина туй често се смята

за проява на смелост голяма,

ала Бог вижда в него измама

5275 и причината тук е страхът —

той ги мъчи, дордето умрат.

А беднякът от Грев не унива

и където поиска отива.

И той няма защо да се плаши

5280 от разбойници зли и апаши.

Ако кралят, дарен с пълна власт,

тръгне сам дори с мъничка част

от богатството ценно, което

е натрупал с години, където

5285 и да иде, ще срещне крадец,

ще попадне на някой подлец,

който може и да го убие,

преди той в своя двор да се скрие.

Ако кралят измъкне се жив,

5290 той не ще е към тях милостив —

ще ги тозчас качи на бесило

или пък ще прибегне до сила.

Не до сила! До своята свита

той прибягва, щом нужда изпита,

5295 че действителна сила той няма.

И да има, не е по-голяма

тя от тази, с която се хвали

един скитник край градските хали.

Кралят чувства от своите страх,

5300 а уж власт упражнява над тях.

Власт над тях ли? Той техен слуга е —

хем угажда им, хем ги ласкае.

А те всъщност са храбри и здрави,

далновидни и с мишци корави,

5305 не се плашат от кралската сила —

явно тъй е Природа решила.

И са властни! Когато рекат,

всяка помощ за краля ще спрат.

Щом народът реши да въстане

5310 срещу него, той сам ще остане.

Даже и за добра да минава,

от богатства Съдбата лишава

онзи, който от тях няма нужда:

щом излишни са му, те са чужди.“

5315 Аз й рекох: „Кажете, госпожо,

най-подир какво всъщност ще може

да се смята за мое до края

на живота ми? Искам да зная.“

Тук Разумност се малко намръщи

5320 и подзе: „Не мисли ни за къщи,

ни за замъци, нито за ниви,

ни за разни бижута красиви,

ни за бисери, ни за пари.

Добрините са в теб. И дори

5325 те са по-драгоценни и скъпи.

Ти не можеш ги нивга отстъпи

на друг някой — те твои са само:

те са твойто богатство голямо.

Ти над него си с пълни права

5330 и без него не можеш живя.

А пък другото, казвам ти пак,

то не струва и пукнат петак

и разумните няма защо

да си мислят, че ценно е то.

5335 Всъщност всеки човек притежава

туй, което у него остава.

Другото е игра на Съдбата:

тя сама по свой начин пресмята

на кой луд какъв дял му се пада —

5340 затуй някой се радва, друг страда…

Но дареният с ум не цени

други дарове. Той настрани

си стои — ни добро, нито зло

не очаква от туй колело,

5345 със което тя вдига и снема,

Съдба странни решения взема,

тя дарява с любов, но с такава,

че на хората грижи създава.

Разсъдливият нивга не бива

5350 да търпи една обич лъжлива,

щом съвсем безпричинно я губи.

Със такава любов не се люби.

Ти не си от подобна пленен

и извършил би грях някой ден,

5355 ако се на такваз поддадеш

и пред някой познат се вречеш,

че си негов приятел най-мил,

а пък всъщност подмамен си бил

от изгода или от пари.

5360 Никой свестен не ще одобри

поведение толкоз нелепо.

На такова другарство подкрепа

не оказвай! Човек да се пази

ден и нощ от любов като тази!

5165 Бъди мъдър и вярвай весден,

че е всеки от туй застрашен.

Глуповато сега би било

да твърдиш, че аз мисля ти зло

и насаждам у тебе омраза.

5370 Ти не можеш го с нищо доказа.“

„Но защо ме съветваш ти днес

да намразя Амур в интерес

на една допотопна любов?

Този свят несъмнено е нов

5375 и дори да е някой решен

да я търси във град Картаген[10],

от страна във страна да снове,

да преброди безброй светове

и да чука по всякакви двери,

5380 никой път той не може намери

тази странна любов, за която

ти говориш. Не ми е познато

това чувство… Дали е далече

в древността, та днес няма го вече?

5385 Щом титаните тук се явили,

боговете веднага решили,

ведно с_ Девственост_, Правда и Вяра,

да напуснат земята прастара.

Правота била мудна, но явно

5390 в този случай и тя незабавно

отлетяла като херувим.

И тогаз таз любов като дим

се изгубила из висините.

Искайки да избегнат войните

5395 всички те към небето поели,

изоставяйки тези предели.

Само някакво чудо, изглежда,

ги понякога тук пак довежда,

но Раздор, който често подбужда

5400 към кавги, ги отново прокужда.

Цицерон много книги четял,

но, за жалост, той трудно успял

да открие едва пет-шест бройки

на безкористни, дружески двойки[11].

5405 Аз си мисля, че много по-лесно,

пък и може би по-интересно

е било да се вгледа във тези,

със които е бил по трапези.

Но поне аз доколкото зная,

5410 за такава любов и до края

на живота си той не говори.

Щом не е могъл той да го стори,

нима аз съм дотолкова луд,

че да мисля, че с повече труд

5415 тук такава любов ще открия?

Нима аз ще съм тоз късметлия?

А щом тя не се среща тъдява,

накъде да я търся тогава?

Явно нийде не ще я намеря,

5420 та дори и крила да разперя

като жерав, възбог полетял,

или пък като лебеда бял

на Сократ[12]. Господ-Бог ми внушава

да не се на такъв шанс надявам.

5425 Ще призная с ръка на сърцето,

че война не ще водя с небето,

както нявга били се заели

с доста дързост титаните смели.

От Всевишния аз се страхувам,

5430 пък и няма защо да рискувам.“

„Чуй, приятелю, моя съвет! —

каза тя. — Щом не си ти обзет

от любов всеотдайна, вината

според мене ще е на Съдбата.

5435 Ще представя сега любовта

в по-различен аспект. Всъщност тя

и под път, и над път се намира,

ако в смисъл широк се разбира.

Тя обвързва мъжа с много хора,

5440 а не само с онази изгора,

на която е станал васал

и душата си й е отдал.

Може би е така отредено,

че и ти да обичаш почтено

5445 много хора. Внимавай тогава

да ги срещаш със обич такава,

за каквато във свойте мечти

поначало жадувал си ти.

На онези, с които дружиш,

5450 на които ти много държиш,

не прави нищо друго освен

туй, което от първия ден

си очаквал от тях… На човека

любовта ще му трябва довека.

5455 От злосторника само не бива

да очаква той чувства такива.“

[1] Харибда — според древногръцката митология това е опасен въртоп, чудовище, което погубвало моряците, като поглъщало морските води заедно с корабите и отново ги избълвало. ↑

[2] Свещеникът Гений е олицетворение на съзнанието, че трябва да се следват природните закони за продължаване на рода. На латински език Гений означава ангел-хранител. ↑

[3] Става дума за диалога на Цицерон «Катон Стари, или За старостта». ↑

[4] Размишленията върху приятелството са повлияни от диалога на Цицерон «Лелий, или За приятелството». ↑

[5] Авторът се позовава на съчинението «Утешението на философията» на Аниций Манлий Боеций (V-VІ в.), ползвано през Средновековието, както и други трудове на римския философ и коментатор, като учебник по древногръцка философия. ↑

[6] Дело на неизвестен, по-късен автор, «Златни стихове» («Златни Питагорови стихове») се приписвали на древногръцкия философ и математик Питагор (VІ-V в. пр.Хр.), тъй като съдържат принципите на неговото учение. ↑

[7] Има се предвид «Утешението на философията» на Боеций. ↑

[8] «Грев» на френски език означава «пясъчна ивица край море или река». Въпросният площад в Париж е бил разположен близо до р. Сена, където имало пристанище за товарни кораби. ↑

[9] «Сен Марсел» е бил кварталът на месарите в Париж. ↑

[10] Картаген (Картахена) — испански пристанищен град на Средиземно море. ↑

[11] Тези твърдения са според съчинението на Цицерон «Лелий, или За приятелството». ↑

[12] За «лебеда на Сократ» става дума във философското съчинение «Поликратикус» («Policraticus») на английския теолог Джон (Йоан от Солсбъри (1115–1180). Според автора древногръцкият философ Сократ (470–399 пр.Хр.) видял от олтара на Венера в Академията лебед, който с човката си стигал до звездите. ↑

„В този свят сред най-нужните хора

са съдиите. Те са опора

за тоз, който е жертва на злото.

5460 Той към тях се обръща, защото

те единствено имат права

да наказват чрез съд за това,

че подлецът безспирно вреди,

че той доноси мръсни реди,

5465 че със крадено само се храни,

че нанася на хората рани

със лъжи и сплетни ядовити

или с действия хитро прикрити.

За такива — присъда най-строга!“

5470 Аз й рекох: „Госпожо, за Бога,

не твърдете, че днес правотата

е от всички на тоз свят призната.

Аз чух много съвети прекрасни,

но не всички неща са ми ясни.“

5475 „Та нали откровена с вас бях?“

„Но от чутото аз не разбрах

кое по̀ се цени на земята —

любовта ли или правотата?“

„За коя любов питаш ме ти?“

5480 „Не за тая, която трепти

в мойта гръд, аз съм сигурен в нея

и затуй както знам си живея,

а за тази любов, за която

ми говорите толкоз сърцато.“

5485 „В мен съмнение никакво няма

и ще бъда със теб съвсем пряма:

любовта стои над правотата.“

„Кой и как определя цената?“

„Ето как: щом на някой дадеш ти

5490 две полезни и хубави вещи,

от която той по̀ се нуждае,

тя ще му е по-скъпа.“ — „Така е.“ —

„Ала много внимавай, защото

много важно е тук естеството

5495 на нещата, че щом сме в беда,

нужди имаме много.“ — „Е, да!“

„И най-скъпо ще бъде тогава

туй, което от зло ни спасява.“

„Според мен е безспорно това.“

5500 „Тук не трябват излишни слова.

Искам само едно да добавя:

щом любов вече имаш, тогава

Правота много полза не носи.

Сега имаш ли други въпроси?“

5505 „Бих желал да съм по-убеден!“

„Запомни, драги момко, от мен,

че най-важното нещо в живота

имаш вече, щом имаш доброто,

че то с нищо не е заменимо

5510 и по стойност стои несравнимо

по-високо от всички блага.

Убеден ли си вече сега?“

„Може би, но нали сте съгласна,

че бих имал представа по-ясна,

5515 ако с някакъв пример успеете

всички смътни неща да разсеете.“

„Доказателства искаш?… Не знам

какъв друг аргумент да ти дам.

Един пример конкретен ще взема,

5520 за да видиш по-ясно проблема.

Ако някой мъж, без помагачи,

би могъл един кораб да влачи,

а ти сам туй не можеш да сториш,

то тогава едва ли ще спориш

5525 че по сила той те превишава.“

„Не, госпожо!“ — „Във случая става

дума, драги, за сходни неща,

че каквато да е Правота,

Любов властва и хубав живот

5530 все пак води човешкият род.

Правота непотребна остава

без Любов. Днес Любов заслужава

много повече почит от нас.“

„Други доводи искал бих аз.“

5535 „По-добре замълчи най-напред

и ме слушай! Когато навред

на власт още била Правотата,

а Сатурн[1] властвал сам в небесата,

тогаз Юпитер[2], който бил син

5540 на Сатурн, на тоз горд властелин,

му отрязал най-зверски мъдете,

запокитил ги после в морето

и от тях се Венера[3] родила

(туй съм в томове стари открила.)

5545 Даже пак Правота да се върне

и светът да я с почит обгърне

(така както било по-преди),

и тогава във свойте гърди

любов трябва да храни човек —

5550 тя е най-съвършеният лек.

Щом се случи Любов да избяга,

Правота според мене веднага

всичко хубаво тук ще погуби,

а пък хората хищни и груби

5555 ще направи. Но щом се обичат,

един другиму те се обричат

и във тяхната общност задружна

Правотата не ще им е нужна.“

„Тя ще стане излишна, така ли?“

5560 „Никой няма за нея да жали,

щом у всекиго вижда другар.

И тогава без принц и без цар

ще живеят угодно на Бога

всички хора — без страх и тревога,

5565 без да търсят права и защита

и навеки Любов ще почитат.

И тогаз Правота не ще струва

пет пари… Но все пак тя воюва

срещу черната пъклена злоба.

5570 Правота е менлива особа:

от едни прави тя богоравни,

а пък други оставя безправни.

Ако липсваха злото, грехът,

не би бил така мръсен светът

5575 и не ще са ни нужни ни трон,

ни съдилища, нито закон.

Съдиите са подли, притворни,

а би трябвало най-отговорни

да са те, да са винаги честни

5580 да са само с почтеност известни…

Нали уж справедливост раздават,

нали всички на тях се надяват.

А те всъщност са най-лицемерни,

най-лукави са, на̀й са неверни.

5585 В съда те се показват продажни

и подменят свидетелства важни,

със нечестни дела се захващат,

а за всичко бедняците плащат.

Те за чуждото вечно ламтят

5590 и затуй трябва тях да качат

на въжето. При кражба със взлом

всъщност те са виновните, щом

някой граби, убива без страх

и намира закрила във тях.

5595 Та и Апий[4] е бил за бесило…

Не бил смогнал той нито насила,

нито с накити, нито с коприни

дъщерята на Луций Вергиний

да спечели, но тъй подъл бил,

5600 че на своя слуга наредил

силом да отвлече дъщерята.

И така посред бял ден слугата

привел в действие тоз план позорен

(за това ни Тит Ливий говори).

5605 И понеже това престъпление

причинило всеобщо брожение,

пред Темида отнесли нещата

и там думата пръв взел слугата:

«Таз девойка е моя робиня,

5610 господин съдия. Ще отмина

с присмех всяко противно твърдение.

Кой би казал, че има значение

къде тя е израснала, щом

е видяла бял свят в моя дом?

5615 Тя от моя дом бе похитена,

за да бъде на друг поверена,

но на мен тя ще служи, а не

на тоз, който от мен я отне.

Щом Вергиний отрича, тогава

5620 май че само едно ми остава —

да потърся свидетели…» Ето

как говорел коварно, превзето

тоз ехиден и долен предател.

На съда Апий бил председател

5625 и понеже Вергиний бил прав,

този правник двулик и лукав

на бащата не дал да говори

(че слугата му щял да обори!),

а издал вероломна присъда

5630 от тоз ден дъщерята да бъде

чак до гроб под властта на слугата[5].

Много ясно разбирал бащата,

че той Апий не ще победи,

че безчестие, срам и беди

5635 чакат клетата щерка. Тогава

този рицар, за чест и за слава,

нечовешко решение взел

и смъртта пред срама предпочел.

Според Ливий, той бързо излязъл

5640 и със нож й главата отрязал

от любов. И с неистова жал

той в ръцете на Апий я дал.

И тогаз съдията, обхванат

от невиждана злост, се заканил

5645 да качи тоз клет мъж на въжето.

Но народът, след всичко, което

разиграло се със дъщерята,

разбрал бързо чия е вината

и горкият баща незабавно

5650 бил спасен, а пък Апий безславно,

за лъжа и коварство, в затвор

бил заключен — за срам и позор.

Без да чака присъда, той сам

на живота си край сложил там.

5655 А и Клавдий, злодеят изпечен,

бил на смърт най-позорна обречен,

но Вергиний склонил да го пратят

в чуждоземна страна непозната

да го пратят, че инак едва ли

някой щял тоз подлец да пожали.

А които във тяхна защита

са били, съдът смърт страховита

отредил им съвсем справедливо.

Съдиите и днес съдят криво…

5665 И поетът Лукан[6] е твърдял,

че светът не е още видял

в здрав съюз добродетел и власт.

Това знае го всеки от нас.

Ако властник от някого вземе

5670 нещо, нека го върне навреме,

инак Висшият правник небесен

ще отсъди да бъде обесен

и да тлее в катрана на ада.

Но такъв жребий често се пада

5675 на царе и църковни прелати,

на съдебни лица и абати.

Щом висок пост заемат, за тях

е престъпно да влизат във грях;

те не трябва да търсят изгода,

5680 а е нужно в гласа на народа

да се вслушват, та всеки да може

да им каже какво го тревожи;

всяка жалба добре да изслушат,

а не само за своята гуша

5685 да се грижат, защото страната

чрез народа си става богата.

Справедливост на него дължат

и ще трябва до гроб да държат

на поетата клетва свещена —

5690 нивга тя да не е нарушена:

да отреждат добро за добрите,

да наказват с бесило крадците.

Нали те получават парата,

за да има за всеки отплата,

5695 нали те в тоз народ са се клели

и пред Бога обет са поели.

Осветлих ти надлежно въпроса

и навярно разбираш защо са

нужни честни съдии…“ — „Госпожо,

5700 задължен съм ви… Но… дали може

да попитам защо от вас лично

едно слово съвсем неприлично

преди малко дочух? Никой ден

не ще бъде грехът ви простен.“

5705 „Да, разбирам в какво е грехът.

Подсети ме, та някой друг път

обяснение аз да ти дам.

Пък и тоз грях не е тъй голям.“

„Непременно, госпожо, и даже

5710 мога същата дума да кажа.

Та какво, че Амур забрани,

докато изтекат мойте дни,

да използвам такива слова?

Нали тъкмо от вас чух това

5715 срамно нещо? Защо ли тогаз

да не ви го повторя и аз?

Та нима ще се някой учуди,

ако с луд се държим като луди?

И все пак аз си мисля, ей Богу,

5720 че заслужихте мъмрене строго.

Та нали сте уж мъдра?“ — „Я виж

как на своето ти си държиш!

А защо преди малко ми каза,

че те уча на зло, на омраза?

5725 Имам право и аз на защита…

Да речем, че човек се опита

от една лудост да се отърси,

нима трябва той друга да търси?

Аз не ти повелявах да мразиш,

5730 а ти давах съвет да се пазиш

от любов, ако тя те влудява.

И Хораций така поучава[7],

а пък той е бил много начетен

и разумен, а не безпросветен.

5735 Ето ти един негов урок:

«Ако някой глупак от порок

бяга, скоро налита той пак

на порок и остава глупак[8]».

Туй важи и сега с пълна сила.

5740 Аз не бих любовта забранила,

щом не води до нещо нередно.

Ако всяко пиянство е вредно,

нима можем да смятаме ние,

че човекът не трябва да пие?

5745 Да пилееш е истински грях,

но сглупила бих аз, ако бях

проповядвала алчност нарочно.

Това също би било порочно.

Тъй нещата стоят според мен.“

5750 „И все пак аз не съм убеден.“

„Но ти вече държиш се нахално

и за теб не е никак похвално,

че борба срещу мен си повел.

Явно ти твърде малко си чел

5755 и не можеш да мислиш логично.

Според тебе излиза, че лично

аз против любовта днес заставам,

че омраза в душите внушавам.

Има златна среда… И това е

5760 любовта, за която се знае,

че ни е от Природа дарена —

тя за мен си остава свещена.

Тя на живите твари отрежда

свои рожби вовек да отглеждат.

5765 Ако искаш да знаеш какво е

това чувство, ще кажа, че то е

една склонност природна, която

се използва от всеки, когато

поколение младо създава

5770 и чрез него рода продължава.

Таз любов от мъжа и жената

се приема с наслада в душата.

Явно важна е тя, но за нея

аз хвалебствия няма да пея,

5775 нито пък ще река с тон суров

да упреквам подобна любов.

Всички нас тя в ярема си впряга

и от нея не можеш избяга.

Тя с пороците трудно се справя,

5780 но тоз, който дълга си забравя,

сам навлича си упрек заслужен.

Ако ти си ядеш хляба нужен,

защо трябва да бъдеш ласкан?

Но ще трябва да бъде руган,

5785 който сам от храна се лишава.

Виждам аз, че не те съблазнява

таз любов… Но не може се сбъдна

и онази любов безразсъдна,

за която ламтиш. Още днес

5790 отхвърли я във свой интерес.

Но пък как без любов занапред

ще живееш? Чуй моя съвет

и напълно ми се довери!

Тъй добра съм, че мога дори,

5795 с чар и сръчност, да служа със чест

и на римски владетел. Кой днес

на такъв чар не се покорява?

Привържи се към мен и тогава

ще останеш доволен, защото

5800 чрез мен ти ще надвиеш на злото.

Ще се чувстваш щастлив и благат,

както никой на белия свят.

И каквото поискаш, ще правя:

наслаждения ще ти доставя,

5805 ще си горд, че аз, твойта любима,

не съм с никоя друга сравнима.

Произхождам от род най-висок —

дъщеря съм на вишния Бог.

Погледни! Всяка моя черта

5810 е от Него. Каква красота!…

В моя образ повгледай се ти

и ще видиш как ярко блести.

Аз обичам до самозабрава,

и баща ми не ми забранява

5815 да си имам приятел. Аз знам,

че с това не ще стана за срам

и на теб няма зло да се случи.

Щом за нашата обич научи,

татко би ти оказал закрила.

5820 От теб нищо не искам насила…

Със какво те Амур награди,

със това ли, че те подлуди?

И с какво плаща той на онез

луди, дето прославят го днес?

5825 Ти не ще ме отблъснеш, нали?

Ако знаеш как много боли,

щом един мъж отблъсне жената!

Макар в плен на срама и тъгата,

тя не иска за нищо да моли.

5830 Ти си спомняш за Ехо… Защо ли

да привеждаме примери други?

Аз ще бъда на твойте услуги

и ти верен другар ми бъди

и далече Амур пропъди —

5835 отхвърли му проклетата власт.

На Съдба колелото тогаз

за теб няма да струва в тоз свят

и петак. Живей както Сократ[9] —

той така издръжлив и твърд бил,

5840 че не се от похвали опил

и не се от нападки засягал.

На един кантар всичко той слагал

и с каквото претеглял доброто,

със това той премервал и злото:

5845 не усещал ни радост, ни гнет,

не бил нито щастлив, нито клет,

не унивал, каквото да става.

За Сократ ни Солин споменава[10]

в свойта книга. Тоз автор твърдял,

5850 че не бил на земята видял

по-въздържан и по-мъдър мъж.

Той не се разгневил ни веднъж,

равнодушен към болките бил

и изобщо не се променил

5855 цял живот… Но, уви, спрял да диша,

след като бил изпил бучиниша.

За Сократ Бог бил само един,

в Него вярвал и често самин

с иноверците дълго се борил

5860 и по разни въпроси с тях спорил.

В древността Диоген, Хераклит

също тъй били горди на вид

и когато били във беда,

не показвали те и следа

5865 от тъга и печал по лицата,

сякаш капел им мед на сърцата.

И ти трябва със твърда ръка

да постъпваш при нужда така,

че да бъде безсилна Съдбата

5870 да ти смаже ума и душата.

Който с нея не ще да се бори,

сам на себе си зло той ще стори.

Тя от всеки човек мъченик

ще направи, но нито за миг

5875 никой смъртен пред нея не бива

да отстъпва или да унива.

Тя в диспути не е обиграна

и веднага минава в отбрана,

без значение где води спор —

5880 дали в селски или в царски двор.

Човек всъщност се чувства без сила,

ако тя в него страх е вселила.

Щом пред нея не се той огъва,

тя по пътя не ще го препъва,

5885 но от страх предаде ли се сам,

той ще стане за смях и за срам,

Който има кураж във сърцето

не отива самин на въжето,

а пък щом плахост той проявява,

5890 да не се на пощада надява.

И когато Съдба го дарява,

със добро, да не се доверява

ни за миг той на нея. Тя нека

си върти колелото довека

5895 слепешком. Но когато едни

са преситени с куп добрини

и с богатства несметни, защо ли

тя на други отрежда неволи?

А освен това тя многократно

5900 свойте дарове взема обратно.

Луд е който трепери от страх

пред Съдба и е винаги плах,

вместо в себе си вяра да храни,

че от нея и сам ще се брани.

5905 Бих прибавила тук, че вината

е и в тези, които я смятат

за всесилна богиня и чак

до небето възнасят я. Как

тя ще бъде във рая приета

5910 щом е горда, тщеславна, превзета?

Всъщност тя на опасност най-явна

е изложена доста отдавна:

тя живее навътре в морето

на един скалист остров, където

5915 разярено прибоят реве

под студени и зли ветрове.

Обладана от ярост, водата

на талази се бие в скалата

и със своята мощ вездесъща

5920 като че я изцяло поглъща.

А когато във дън глъбините

се оттеглят смирено вълните,

извисена над бездната водна,

си отдъхва скалата свободно.

5925 Ала все пак най-странно за мене

е това, че тоз остров променя

своя облик безспир и изглежда

всеки път все във нова одежда.

Щом повее над водната шир

5930 онзи лек и възраждащ Зефир[11],

като малки звездици светлеят

вред цветята и вред зеленеят

тънкостебли треви. А когато

там задуха студеният вятър,

5935 той поваля, досущ като хала,

и тревата, навред избуяла,

и цветята, които едва

са показали пъстра глава.

Този островен кът е покрит

5940 със дървета най-странни на вид:

Едно — никога цвят невидяло,

друго — вечно от плод натежало,

трето — с едър и буен клонак,

а четвърто — с окапал листак.

5945 Ще съгледаш ту бухнали стволи,

ту стъбла изтънели и голи;

едни вече са целите в цвят,

други чака ги пак листопад;

едни вдигат върхар в небесата,

5950 други свеждат се чак до земята;

тук гигантски жълтуги виреят,

а там кедри и борове креят

и приличат по ръст на джуджета.

Колко странни са всички дървета!

5955 Този лавър е тъй променен,

че наместо да бъде зелен,

е оронил листа непотребни.

А маслините толкоз са дребни,

сякаш в тях няма вече живот.

5960 Макар хората никога плод

от върби да не са нийде брали,

тези тук са от плод натежали.

Един бряст е тъй клони превил,

сякаш грозде и той е родил.

5965 Рядко славей тук песен запява,

затова пък се често вестява

кукумявката — тази зловеща

птица нощна, вещаеща среща

я със болест, я с друга злина.

5970 Две реки през една долина

лъкатушат и в жега, и в хлад,

но водата на вкус и на цвят

не е същата. Всяка извира

от свой извор и свой път избира.

5975 Като че ли със мед подсладена

е едната и тъй е студена,

че човек, щом веднъж я опита,

чувства, че не ще има насита:

свойта жад той не ще утоли

5980 и не само не ще намали

във гръдта си таз адска жарава,

а напротив — по-силна ще става

и той още ще иска да пие,

ще усеща, че свят му се вие

5985 от мъчително силната жажда,

сякаш огън гръдта му разяжда

или е от водянка подут.

Все така, и във пек и във студ,

бистроструйна водата тече;

5990 като слуша човек, ще рече,

че тя толкова сладко бълбука,

сякаш някой с кавал си свирука.

Който мине по тези места,

чувства как му се пълни гръдта

5995 със наслада и все му се иска

с тази бистра вода да се плиска.

Ала не всеки дръзва да гази

във студените бистри талази —

някой просто брега предпочита.

6000 Но рече ли все пак да опита

дали тази вода му допада,

той усеща тъй сладка прохлада,

че решава напред да се втурне

и в дълбокия вир да се гмурне.

6005 Други гледат в средата да стъпят

и на воля цял ден да се къпят,

да се плискат с водата обилно,

за да могат възможно най-силно

удоволствие там да изпитат.

6010 Но вълна ненадейна връхлита

върху всички и връща ги пак

на горещия пясъчен бряг.

Ала щом те отстъпят назад,

все по-силно измъчва ги жад.

6015 Както казах, на острова има

една друга река, несравнима

с тази, дето описах ти вече.

От водите й мътни далече

се разнася натрапчива смрад.

6020 На вкус гадна и тъмна на цвят,

тя съдържа дотолкова сяра,

че от нея дими мръсна пара.

По наклона тя бурно тече

и по пътя си всичко влече,

6025 а зловещият тътен не спира,

сякаш гръм висинето раздира.

Нивга там не полъхва зефир,

не се вижда по нея син вир,

няма как по водите нечисти

6030 да играят талази сребристи.

Силен северен вятър върлува,

като че със реката воюва

и водата така разиграва,

че изобщо покой не й дава.

6035 Напористи гигантски вълни

вдигат гребен като планини,

една с друга стръвнишки, безспир

борба водят сред водната шир.

Група хора изплашени крачат

6040 по брега и въздишат, и плачат

с безнадеждно горчиви сълзи,

а в душите им вече пълзи

страх, че в миг ще ги глътне водата.

Други дръзват да влязат в реката

6045 и отиват все по-надълбоко,

там, където вълните високо

се издигат и вият ужасно.

Това място е адски опасно:

много хора водата поглъща,

6050 рядко някой оттам се завръща,

мнозинството безследно загиват,

че ни брод подходящ те откриват,

нито могат до бряг да доплуват.

Ориста им е там да векуват.

6055 През една ли клисура и урва

таз вода като вихър се втурва,

ври, буботи и пяна нечиста

тя излива в реката сребриста,

за която говорих. Тогава

6060 от калта и смрадта и тя става

неприятна, отблъскваща, кална.

Една гледка до болка печална!

Онзи сладък и лек аромат

е сменен от небивала смрад,

6065 с мръсно черни талази поройни

се размесват водите спокойни —

от предишната чиста вода

не остава дори и следа.

А пък горе, навръх планината,

6070 върху стръмната част на скалата

Съдба в свойта обител живее.

И когато зъл вятър повее,

и когато извие се буря,

таз обител не се прекатуря.

6075 Навъзбог гледа предната част,

а гърбът й над страшната паст

е надвиснал тъй, сякаш че тя

ще политне след миг в пропастта.

Ураган ли ще чупи върхари,

6080 или шеметен гръм ще удари,

тя стои, тя издържа на тия

произволи на злата стихия.

Тук зефирът подухва нарядко,

ураганът, дори и за кратко

6085 не затихва и яростен вой

се разнася… Всесилен е той.

Аз не знам по широкия свят

дом по-странен и по-чудноват.

От едната страна всичко свети:

6090 от сребро са гредите излети

и от злато — стените отвесни,

а по покрива греят чудесни

диаманти, рубини, опали.

Затова я обсипват с похвали:

6095 тя от ден на ден по̀ хубавее

и се със хубостта си гордее.

Но щом гледаш отзад, би видял,

че стените са целите в кал,

ширината им пет пръста няма

6100 а над тях виси покрив от слама.

От тоз край домът тръпне от страх

да не стане наскоро на прах

и изглежда напукан така,

сякаш рухнал би още сега.

6105 Тук Съдба помещава се, щом

все пак трябва да има свой дом

една скитница. Иска ли слава

и похвали, Съдба преминава

в тази част, дето свети от злато,

6110 и тя труфи се там тъй богато,

като че за корона се стяга:

дълга празнична рокля си слага

и се пръска с различни парфюми…

Аз едва ли могла бих със думи

6115 да опиша какъв е на цвят

този толкова прелестен плат,

върху който пъстреят тревички

и зрънца, и цветенца, и птички.

От такъв пищен плат е ушито

6120 облеклото на тези, които

хем богатства безчет притежават,

хем живеят за чест и за слава.

Да, обича Съдба да се кичи,

ала хората тя не обича

6125 и не дава за тях пет пари,

а ги среща с омраза дори.

Тъй е горда и тъй е надменна,

че не може да бъде сравнена

с никой друг. А когато се сети,

6130 че владее богатства несметни,

възгордява се тя до полуда

и изпада в такава заблуда,

че си мисли, че няма жена

ни в далечна, ни в близка страна

6135 по-достойна. Рече ли завчас

да премине във другата част —

в таз, която е толкова смрадна,

отвратително мръсна и гадна,

дето тя си държи колелото —

6140 в нея мигом превес взема злото

и в несвяст на земята тя пада.

Щом свести се, Съдба с изненада

вижда как се е проснала цяла

с рокля мръсна, съвсем извехтяла,

6145 и я сваля — след туй нищо ценно

от предишната дама надменна

не остава. Когато разбира,

че в ужасна беда се намира,

тя прибягва до средства нечестни

6150 и по пътища криви, но лесни

влиза в някой съмнителен дом,

натъжена до болка. И щом

види свойта несрета огромна,

за предишните дни си припомня

6155 и заплаква злощастна и жалка.

Но съвземе ли се подир малко,

тя пак тъпче добрите в калта,

и пак подло петни им честта,

а на лошите дава и сила,

6160 и богатства безчет, и закрила.

Но щом хрумне й, тя ги лишава

от имот и от власт, и от слава,

без дори тя самата да знае

какво точно в момента желае.

6165 Неслучайно навред по земята

мъдреците представят Съдбата

със завързани с кърпа очи.

Често в нейната дейност личи

произвол безподобен: дори

6170 и най-честните тя позори,

а мизерника прави богат.

Вече стана въпрос за Сократ:

с много обич го аз обградих

и приятел във него открих,

6175 той споделяше винаги с мене,

всяко нещо, което начене.

За Съдбата говорим и нека

си припомним Нерон и Сенека.

Император Нерон, драги мой,

6180 е извършил безчинства безброй.

Цели седмици би ми отнело,

ако трябва туй пъклено дело

да описвам пред теб нашироко.

Нерон имал сърце тъй жестоко,

6185 че във Рим пожар страшен запалил

и Сената дори не пожалил.

По-корав и от камък той бил,

щом като дори брат си убил,

щом безумно решение взел

6190 майка му да разчекнат със цел

най-ужасна — да види той сам

къде бил е заченат. Не знам

по-чудовищно зверство. О, Боже,

и сега аз се питам как може

6195 Нерон толкоз свиреп да е бил,

щом не се е за миг просълзил

при вида на туй тяло, и как

е могъл да го гледа все пак,

за да съди дали е красиво!

6200 Какъв съдник зловещ! Всичко живо

от таз гадост било изумено,

а той после във вино червено

бил потърсил наслади върховни.

Нима има дела по-греховни!

6205 Той не чувствал към майка си жал,

със сестра си понякога спял

и с мъже имал връзки позорни.

Все тъй в плен на стремежи злосторни,

Нерон даже Сенека убил,

6210 а мъдрецът за него уж бил

най-добрият, най-тачен учител.

Веднъж този безсрамен мъчител

бил от лудост и ярост обзет

и попитал учителя клет

6215 каква смърт си избира. Сенека

виждал своята гибел и рекъл:

«Императоре, знам, че не мога

да избегна смъртта. Но, за Бога,

топла баня за мен пригответе

6220 и със нож мойте вени срежете,

та след туй във горещата вана

да умра. И тогаз, изтерзана,

мойта горда душа да се вдигне

към небето, до Господ да стигне,

6225 та дано срещне там добрини

и закрила от други злини.»

И Нерон не се спрял пред позора:

наредил той на своите хора

да затоплят вода незабавно

6230 и мъдрецът Сенека безславно

не след дълго издъхнал във нея

със разрязани вени. Злодеят

умъртвил го без съд, без закон.

Още в своето детство Нерон

6235 дълго бил ученик на Сенека

и го тачел: нали на човека,

щом е с ум и сърце, подобава

на учителя чест да отдава.

Но си казал Нерон един ден:

6240 «Не ще види той почит от мен.

Щом съм аз императорът тук,

как ще правя поклони на друг,

ако ще да е той мой учител,

мой настойник или мой родител.

6245 Аз не ще го търпя.» Очевидно

за Нерон било много обидно

да застава пред друг на крака.

Затова заявил, че така

до безкрай туй не ще продължава,

6250 че учителят смърт заслужава…

При такъв тираничен режим

управляван бил някога Рим.

Никой друг не е бил в този град

по-брутален. Със злоба и яд,

6255 деспотично, до сетния час,

упражнявал той своята власт.

Ако мойте слова си следил,

ти навярно си се убедил,

че не може ни с почести разни,

6260 ни с богатства, ни с други съблазни,

нито пък с благосклонност Съдбата

да събуди добро във душата

на мерзавеца, който за слава

и богатство живота си дава.

6265 Ако някои хора са долни,

ако те са по нрав своеволни,

но са първи — със ранг най-висок,

много рано те своя порок

проявяват… Но щом са последни,

6270 няма как те да бъдат зловредни.

Който с власт и пари разполага,

своя истински лик той веднага

ще покаже. И ясно ти става,

че най-вече към титли и слава,

6275 към богатства, към почест и власт

се стреми той безспир. Между нас

си пробива път доста успешно

едно мнение твърде погрешно,

но мнозина му вярват, защото

6280 лесно те се подвеждат от злото.

То гласи: «Всяка почест ни прави

по-изтънчени, с по-висши нрави.»

Но заблуда е туй според мен:

ничий нрав не е бил подобрен

6285 нито тук, нито в друга държава

от пари и от власт, и от слава.

Те спомагат да бъде видяно

с какви нрави били са по-рано,

преди още да станат заможни,

6290 лицемерните твари безбожни,

дето драпат за почести разни.

Ако те се покажат омразни

и надменни, и зли, и продажни,

щом качат се на постове важни,

6295 това значи, че те и преди

са могли да нанасят вреди.

Но безвластни били те тогава

и не са си показвали нрава.

Не е никаква сила властта,

6300 щом чрез злото поддържа се тя,

щом в безредици търси опора.

Според текста[12] за вас като хора

всяка сила по принцип добра е,

стига само добро да вещае.

6305 Но когато си слаб, е опасно.

Обясних ти го просто и ясно,

но в туй можеш да вникнеш и сам.

Впрочем аз и от опит го знам.

Щом на силни не се доверяваш,

6310 подозрителност щом проявяваш

спрямо тях, довери се на мен,

за да бъдеш и ти убеден,

че със всичко се Бог разпорежда.

И понеже ти искрен изглеждаш,

6315 ще признаеш, че никому зло

не би в никое време могло

да се случи по воля Господна —

то не ще да е Богу угодно.

Ако Бог е всесилен, това е,

6320 че Той никога зло не желае,

и макар че зло има, злината

не е всъщност в реда на нещата.

Ако сянка съзреш в слънчев ден,

знай, че тя не е друго освен

6325 недостатъчност на светлина;

а щом нейде вилнее злина

и изобщо отсъства доброто,

тази липса е именно злото.

А когато за лошите става

6330 въпрос, авторът[13] там подчертава,

че им липсва човечност, и много

ги упреква… Цитатите мога

да прекъсна, когато речеш

(би могъл да ги сам прочетеш.)

6335 Според мене уместно е днес

(и ще бъде във твой интерес)

и аз доводи да приведа.

Та не е ли голяма беда,

че за общото благо нехаят

6340 много хора, а всички желаят

най-върховното благо — туй, дето

подарено им е от небето,

и затуй го безкрайно ценят.

Но за лошите общият път

6345 става тесен, макар че отвека

все със себеподобни човекът

по изконния път е вървял

и е толкоз беди надживял.

Лош ли си, нямаш собствен живот

6350 и си бич за човешкия род.

Ето как подло действа Съдбата

в таз отблъскваща пустош Земята,

как у хората злост ядовита

тя подбужда и как предпочита

6355 да направи в тоз свят господари

безогледните, лошите твари,

Благосклонност към теб прояви ли,

бягай колкото стигат ти сили,

че приятелство с нея не бива —

6360 тя дарява със чест нечестива

и затуй по-ненавистна става.

Тя дори Клавдиан[14] възмущава

със капризите си, но той смята,

че е редно да търсим вината

6365 в боговете, които палати,

и имоти несметно богати,

и власт силна и почести в двора

подаряват на лошите хора.

Клавдиан с много точни слова

6370 ни говори за всичко това.

Ако най-напред той обвинява

боговете, след туй оправдава

дейността им: те ужким били

благосклонни към хората зли,

6375 та на тях със по-тежка присъда

след това отмъстено да бъде.

Боговете на служба висока

ги издигат, та в бездна дълбока

да получат възмездие сетно.

6380 Щом си предан на мен беззаветно,

както аз го изисквам, тогава

с теб по сила не ще се сравнява

нивга никой човек по земята

и не ще те споходи бедата,

6385 макар някой злосторник да може

да посегне на теб (не дай, Боже!),

и на твойте другари. Аз знам,

че ти злото надвил би и сам,

щом те свързва приятелство с мен.

6390 Но защо стоиш тъй натъжен,

защо пак си във сълзи потънал

и така ниско гръб си прегънал?

В този вид като мръсен парцал

злите теб ще изхвърлят без жал

6395 и едва ли за мъж ще те смятат.

Досега никой друг на земята,

стига той да не е бил глупак

или в крайна неволя, тъй чак

нито плакал е, нито скърбял.

6400 Явно дяволът в теб е наклал

адски огън и ти все униваш

и в горещи сълзи се обливаш.

Ако малко по-умен си ти,

тежка мъка не ще те гнети.

6405 Но Амур, твоят мил господар,

е запалил във тебе пожар

и, изгаряйки в тази жарава,

твоят дух вече мир не познава.

Щом Амур те доведе до плач,

6410 той не ти е другар, а палач,

който смята, че ти недостойно

се държиш и от теб иска двойно

да платиш, а пък той съблазни те.

Нека плачат децата, жените

6415 (те са слабо, безропотно стадо),

а пък ти, със това сърце младо,

непреклонен бъди пред Съдба!

Ни с давление, нито с молба

ти не ще я накараш да спре

6420 колелото си… Знаеш добре,

че то тъй се е вечно въртяло

и на никой не се е удало

да го спре. Император Нерон

така властвал на римския трон,

6425 че настръхвал от ужас светът

(както някои книги твърдят).

Ала въпреки свойто желание

той изобщо не бил в състояние

колелото да спре… Вече бил

6430 с власт и сила света покорил,

пред очите на всички бесувал,

но от хорската мъст се страхувал.

И със право… Затуй и умрял

най-позорно… Той бил призовал

6435 един ден чрез нарочни легати

всички свои най-верни познати,

ала никой не им отговорил,

никой свойта врата не отворил.

Щом узнал новината от тях,

6440 Нерон тръгнал, макар и със страх,

от една къща в друга и сам

взел да чука, но никой оттам

не отвърнал: отворени двери,

главорезът Нерон не намерил.

6445 С двама роби, уплашен, унил,

зад градински стобор той се скрил,

ала, жадна за мъст, тичешката

приближавала вече тълпата

и той чул как крещели мъжете:

6450 «Императорът где е, кажете!

Где се крие Нерон?» Съвсем ясно

той разбирал, че нещо опасно

се задава, че смърт го грози,

но не знаел какво да реши.

6455 И обзет от уплаха голяма,

като виждал, че друг изход няма,

че не би се от смърт отървал,

най-подире и сам се презрял

и единия роб той помолил

6460 с остър нож да го мигом заколи,

а след туй да му скрие главата,

да не би да я види тълпата

и тогаз всички в Рим да узнаят

колко срамен и лош му бил краят,

6465 а освен това в същия ден

да му бъде трупът изгорен.

Който шестата книга[15] отвори,

ще открие, че там се говори

все за същото. В нея Светоний

6470 ни разказва смъртта на Нерон и

укорява със гневна уста

злополучната вяра в Христа

като нещо лъжовно и вредно

(а това не било никак редно!).

6475 Тази смърт едно зверство прекършва,

с нея цяла династия свършва

и безславно от Римския трон

слиза сетният Цезар — Нерон.

В петте първи години, когато

6480 Нерон властвал лоялно, сърцато,

в света нямало нито един

тъй добър и почтен властелин.

В един случай пред висши велможи

се налагало подпис да сложи

6485 върху смъртен вердикт, и тогава

той им казал: «Аз в мойта държава

не подписвам подобна присъда.

По-добре неграмотен да бъда!»

Но след туй, покварен от властта,

6490 той загърбил доброто, честта…

В свойта книга Светоний твърди ни,

че Нерон осемнайсет[16] години

на престола във Рим бил седял

и на трийсет и две бил умрял.

6495 Но към края на своята слава

от жестокост и гордост такава

бил обзет, че от трона висок

в пропастта сторил гибелен скок.

Както казах, и него Съдбата

6500 го издигнала чак в небесата,

ала след това пак тя, насила,

с колелото го долу свалила.

И Крез също тъй водил борба

срещу злата превратна Съдба,

6505 докато бил на Лидия[17] цар.

Един ден той бил вързан с юлар

и бил силом на клада отведен.

Завалял в това време дъжд леден,

бързо огъня той изгасил

6510 и тъй царят от смърт се спасил.

Дъждът всички прогонил оттам

и щом Крез се видял съвсем сам,

без свирепата стража, веднага

решил той надалеч да избяга.

6515 И отново на свойта страна

станал цар и пак почнал война,

ала бил заловен и обесен.

Но преди да умре, сън чудесен

Крез сънувал: как бил във гората

6520 върху кичеста бука клоната

с Феб[18] и Юпитер, как боговете

му измили надлежно ръцете,

как бог Юпитер с тас му поливал,

и как Феб с бял пешкир го изтривал.

6525 На съня си се Крез доверил,

самочувствие страшно добил

и безкрайна била гордостта му.

Между близките щерка му само

в този сън да прозре би могла

6530 и понеже разумна била,

не излъгала своя баща

и предрекла му лоши неща:

«Мили татко, сънят ти говори,

че Съдба нещо лошо ще стори.

6535 Тя ти глупава гордост втълпява

и се всъщност със теб подиграва.

Щом със Юпитер бил си и с Феб,

значи готвят бесило за теб,

и ще бъдеш от вятър люлян

6540 и не ще те покрие саван,

а по твоя лик дъжд ще се стича;

след туй слънцето пак ще припича

и лицето ще ти изсуши.

Ето що твоят сън ми внуши.

6545 Съдба с всичко се днес разпорежда,

богаташа до бедност довежда,

на бедняка имения дава

и със сила и власт го дарява.

Татко, знай, че Съдбата сега

6550 те очаква с въже във ръка

и когато на тебе го метне,

тя самата ще каже насетне

кой ще носи таз златна корона,

със която седиш днес на трона,

6555 кой отпосле ще бъде призван

да стои с ореол увенчан.

Вярвам вече, че ясно ти става

какво този твой сън означава.

Казваш, с Юпитер бил си, нали?

6560 Това значи, че дъжд ще вали,

а понеже е бил там и Феб,

слънчев лъч ще се спусне над теб.

На дървото, върхар извисило,

виждам твоето страшно бесило.

6565 Така с теб ще постъпи Съдбата:

ще ти вземе наскоро главата,

затова че си горд и всевластен,

че към клетите си безучастен…

Знай, че никого тя не щади

6570 и предимство не ще отреди

ни на кривдата, ни на закона,

ни на клетия роб, ни на трона.

С тях Съдба си играе така,

както малко дете със ръка

6575 си подхвърля кълбо. Тя раздава

безогледно имот, чест и слава.

Не следи кому точно се пада

сила, почест, достойнство, отрада…

Хем за никого тя не милее,

6580 хем съблазните щедро пилее,

както с шепа би пръскала смет

покрай някой изгнил селски плет.

Та кого ли Съдбата зачита?

Зная, че Благородство цени тя

6585 (то е нейно дете) и Късмет

(като негов любим братовчед).

Но Съдба Благородство не дава

на които се зле проявяват.

И макар че могла би обратно

6590 да го вземе, не й е приятно

да го вижда у хора страхливи,

лицемерни или завистливи.

Благородството обич извиква

и във груби сърца не прониква.

6595 То не иска да бъде със този,

който би го безспирно тормозил.

Затова, мили татко, недей

се държа като долен злодей.

Не бъди никой път горделив,

6600 покажи се към всеки учтив,

бил най-пръв той или най-последен,

имай милост към който е беден.

Как добре би било всеки крал

да изпитва и щедрост, и жал

6605 и да бъде с душа благородна,

ако иска подкрепа народна.

Не забравяй, че крал без народ

няма нищо — ни власт, ни имот.»

Колко права била дъщерята!

6610 Но, уви, не разбирал бащата,

тъй като той разсъдък здрав нямал,

че е в плен на заблуда голяма.

Примирение Крез не признавал,

в свойта гордост и лудост той ставал

6615 твърде дързък, обаче се смятал

за най-мъдрия мъж във страната.

«Я млъкни — рекъл той — дъще моя,

не ми давай съвети по тоя

доста ясен за мене въпрос!

6620 Не мисли, че съм толкова прост.

Туй, което ми каза, ме кара

да не ти хващам никога вяра.

За съня ми излъга ме ти

и не мога ти нивга прости.

6625 Ако някой отсъди по-вещо,

би видял в него хубаво нещо.

Аз самият го схващам буквално,

тъй че всичко ще стане реално.

Моят сън, моят тъй сладък блян

6630 бе невярно от теб разгадан.

На мен жребий добър отреден е,

боговете залагат на мене,

аз заслужил съм тяхната чест

и затуй правят те този жест.»

6635 Крез подведен бил тъй от Съдбата,

че си турил главата в торбата,

без да може отпор да окаже.

Според мене излишно е даже

да твърдим, че Съдба е превратна.

6640 Та нали е напълно понятно,

че ни висш благородник, ни крал,

колелото не би й възпрял.

А щом кралят дори не успява,

кой ли друг би се справил тогава?

6645 Малко логика трябва и тука.

Щом от старите случки поука

не си вземаш, във днешния ден

ти се взри, за да си убеден

в свойта цел — той е хем по-познат,

6650 хем на битки е доста богат.

За Манфред[19] — сицилийския крал —

си спомни. Знаеш как бил успял

ту с насилие, ту с хитрина

да поддържа мир в свойта страна

6655 и добре управлявал я той

до деня, в който влязъл във бой

със Шарл, граф на Анжу и Прованс…

Очевидно Манфред нямал шанс

и затуй Шарл по воля Господня

6660 бил получил възможност изгодна

на Манфред и властта да отнеме,

и главата му даже да вземе.

Още в първата бойна атака

с остър меч във ръката си яка

6665 той Манфред повалил. А това,

изразено с шахматни слова,

означава, че той с ход на пешка,

не допускайки никаква грешка,

бил матирал Манфред. Конрадин[20]

6670 (негов млад и красив братов син)

също тъй бил от Шарл победен,

макар твърдо да бил подкрепен

от германските дворцови хора.

Освен туй Шарл изпратил в затвора

6675 Анри[21], брат на испанския крал,

затова че се лесно поддал

на измяна с най-долни подбуди.

И така тези две глави луди

се простили със свойте коне,

6680 офицери, топове… Поне

да се бяха мъжествено били!

А пък те от страх всъщност склонили

да излязат без бой от играта.

Ако трезво претегляш нещата,

6685 виждаш сам, че играчите наши

не е имало кой да ги плаши:

щом борбата без цар продължава,

кой и как би им дал мат тогава?

Нима който е бил срещу тях,

6690 е могъл да заплашва със шах

техни дами, коне, офицери!

Той е трябвало в цар да се мери.

В таз игра правила строги има

и изобщо не е допустимо

6695 отклонение — който внимава,

шах на царя единствено дава.

Щом войската е вече пленена

и щом царят е сам на терена

и не вижда отнийде подкрепа,

6700 участта му ще бъде нелепа

и един ход, на всички познат,

ще последва и той ще е мат.

До днес всеки на шах е играл

по реда, утвърден от Атал[22].

6705 И макар че заслуги огромни

имал той, със едно ще се помни:

че играта на шахмат открил.

В Поликратикус пише, че бил

изоставил за малко числата,

6710 за да се посвети на играта.

Както ти току-що чу от мен,

тези принцове щели във плен

да попаднат и, без да се бият,

предпочели със бяг да се скрият.

6715 Но не само плен чакал ги… Явно

ги заплашвала смърт незабавна

и, за жалост, за кратко горките

поживели с надежда в душите.

Много скоро настъпил за тях

6720 лош обрат. Вече имали грях,

затова че подели войната

срещу кръста и вярата свята.

Да речем, че шах бяха им дали,

с какво биха тогава играли?

6725 Та царицата първа от строя —

още в първия пристъп на боя —

била взета. И царят отдавна

бил загубил след битка неравна

във сражения гибелно тежки

6730 офицери, топове и пешки.

А горката царица била

във покруса. Какво тя могла

в плен да стори, когато с мълвата

и до нея дошла новината,

6735 че Манфред бил във боя сразен,

че бил мъртъв, безжизнен, студен.

А пък щом Шарл научил, че вече

онез двамата доста далече

са избягали, той заповядал

6740 чрез гонитба или от засада

заловени да бъдат веднага

и тъй както на враг се полага,

да последва присъда най-строга.

Тази участ постигнала много

6745 други техни сподвижници клети,

от неведома лудост обзети.

Дано Шарл, този крал тъй обичан,

който често и граф е наричан,

бъде телом и духом крепен

6750 от небето и Бог всеки ден

да му дава съвети добри,

та в страната над всички да бди!

Нали той усмири гордостта

на марсилците, спря наглостта

6755 на бунтарите и ги наказа,

като им вратовете отряза,

и в Сицилия стъпи на трона

на главата със златна корона

и с епископски жезъл в ръката.

6760 Ако трябва на крал Шарл делата

да описвам с перо, те едва ли

във дебел том се биха побрали.

Виждаш как и най-силните хора

не могли да избягнат позора.

6765 Ако се на Съдба доверяваш,

несъмнено за глупав минаваш,

че пред теб тя се прави на свята,

а отзад ти забива камата.

Ти целуна прекрасния цвят,

6770 но остана си все тъй нерад

и по-тягостна скръб те гнети.

Да не би да си мислил, че ти,

както искаш, така ще подреждаш

съдбините си. Глупав изглеждаш!

6775 Не мисли за тез дребни злини…

По-добре за момент си спомни

за Манфред, Конрадин и Анри.

Те по злост надминават дори

сарацините[23]. Впрочем друг кой

6780 като тях до днес водил е бой

срещу Църквата — тяхната майка?

Кой тогава за тях да се вайка?

Нека споменът често те връща

към марсилците, драги, а също

6785 и към Крез и Нерон в древността.

Ни парите им, нито властта

не им дали предимство в играта

срещу силния ход на Съдбата.

Този, който се чувства свободен,

6790 той се радва на жребий изгоден

и не го е хич еня, че Крез

най-богат бил или най-злочест.

Той за другите хора нехае

и изобщо не иска да знае

6795 за Хекуба[24] или за Приам.

А понякога стига дотам

в свойта толкоз дребнава суетност,

че изобщо не са му известни

Сизигамбис[25] или пък цар Дарий.

6800 Всички тях тъй Съдба ги удари

че след своето царско господство

те изпаднаха в най-срамно робство.

Но това и за теб е валидно.

Та не ти ли е някак обидно,

6805 че си бил на школо, а забравяш

кой е Омир. Не се ли стесняваш,

че си учил за всичко това,

а пък в своята луда глава

съвсем нищо не си съхранил.

6810 Защо сили си толкоз хабил?

Защо книги си чел, а за жалост

твоят труд е отишъл нахалост.

Щом туй, дето си учил, не носи

сега никаква полза, защо си

6815 губил време и труд като млад?

Много дни си живял на тоз свят,

а изглежда не ти е позната

оназ притча премъдра, която

завещала е нам древността.

6820 Нали всекиму нужна е тя!

И тя трябва на всеки в сърцето

да стои като надпис, дордето

някой Божи ден пулсът му спре.

Този, който познава добре

6825 тази притча и в свойто съзнание

я зачита като завещание,

беда нивга не ще го засегне

и от всяка злина ще убегне;

ще е все непреклонен пред злото,

6830 ще се справя със всичко, било то

благотворно или пък зловредно.

Тук на всяко потомство поредно

Съдба тъй му живота подрежда,

че таз притча все вярна изглежда,

6835 а човек я и сам проумява,

ако правилно той разсъждава.

Чудно как, щом прилежен си бил,

тази мъдрост не си усвоил!

Щом си мамен от обич лъжлива,

6840 твоят път в грешна диря отива.

Чуй сега тази притча прастара

и ще имаш в мен повече вяра.

Сложил Юпитер (пак според Омир),

пред дома си две бъчви огромни

6845 и напълнил догоре и двете

със чудесни на вкус питиета.

Мъже стари, момци голобради,

задомени жени, моми млади —

всеки някакъв повод намирал

6850 и при бъчвите често се спирал.

Той наел за кръчмарка Съдбата,

за да стори хатър на тълпата,

а тя ту с пелин, ту с медовина —

на кой литър, на кой половина —

6855 утолявала тяхната жажда.

Тя могла всичко тъй да нагажда

и с клиентите тъй се държала,

че заслужила само похвала.

Този, който веднъж се отбиел,

6860 после всеки ден идвал и пиел:

един — кана, а друг — оканица,

трети — чаша, четвърти — паница

към устата си бързо поднасял

и със сладост се щедро наквасял.

6865 Груба с някои, с други пък мила,

Съдба много гърла утолила.

Тя посрещала всички вежливо,

ала който с око прозорливо

наблюдавал, той лесно разбирал,

6870 че в това задоволство прозира

нещо тъжно, дори неприятно.

С други ставало точно обратно:

уж Съдба им вещае несрета,

а не е всъщност толкоз проклета,

6875 че да пречи да видят те ясно

в бъднините си нещо прекрасно,

като в сънища чудни видяно.

Всеки трябва да знае отрано

кое точно му носи отрада

6880 и не бива напразно да страда,

като грешник сред ада запратен.

И да си най-могъщ и най-знатен,

ти Съдбата не ще промениш,

а тогава защо да тъжиш

6885 и за разни неща да се тровиш?

По-добре ще е, без да злословиш,

да посрещаш, без смут във душата,

туй, което ти носи Съдбата.

И когато е мила, вежлива,

6890 и когато е лоша, злоблива,

тя безспирно върти колелото

и тъй сменя доброто със злото,

че и аз трудно мога разбра

хитрините на тази игра.

6895 Тя най-често така я подрежда,

че не се знае как ще изглежда

после краят — ни кой ще пострада,

нито кой ще изпита отрада.

За Съдбата ми вече додея

6900 да говоря, но мога към нея

да се върна отново накрая.

Три неща аз от тебе желая,

но преди да ти ги известя,

ще е редно да ти съобщя,

6905 че опълчиш ли се срещу мен,

до последния свой земен ден

на омразата ми се обричаш.

Първо, длъжен си мен да обичаш,

второ, трябва Амур да намразиш,

6910 трето, сам от Съдба ще се пазиш.

Ако чувстваш, че тройното бреме

много сили на теб ще отнеме,

аз съм склонна да го облекча

и тревогите ти да смекча.

6915 Заеми се със първото само

и ако понесеш тежестта му,

не прави си за другите труд.

Ти не си нито глупав, ни луд

и със сигурност сам би разбрал,

6920 че когато човек е живял

така, както Разумност отрежда,

пред Амур глава нивга не свежда,

нито пък от Съдба има страх.

От Сократ очарована бях,

6925 затова че бе твърдо решен

да не пада изобщо във плен

на Амур и пред злата Съдба

не се нито веднъж колеба.

Драги мой, като него бъди!

6930 Нека, винаги в твойте гърди

от любов да ти бие сърцето

и да бъде в такт с мойто, дордето

ти копнее по мене душата.

Ето как бих желала нещата

6935 да се случат със нас. Щом склониш

редом с мен отсега да вървиш,

недвусмислено ти обещавам,

че за друго не ще настоявам.

Но защо ти мълчиш като ням?

6940 Ще приемеш ли? Искам да знам“.

„Аз, госпожо, поел съм обет

пред Амур… Нему аз занапред

ще съм верен, защото в тоз свят

не ще има от мен по-богат,

6945 ако розата той ми дари.

Аз във негово име дори

и по-тежък обет бих поел,

за да стигна до своята цел.

За Сократ пет пари не бих дал,

6950 а дали е разумно живял

и какво точно щял е да стори,

за това хич не ми се говори.

Бог Амур ще е мой господар,

аз очаквам от него скъп дар

6955 и щом трябва, готов съм да страдам,

да отида дори и във ада,

та в катран да гори мойто тяло.

Посветих си сърцето изцяло

на Амур… Но се питам защо

6960 все за туй сърце мисля, щом то

не е мое. Та аз се простих

със сърцето си, щом го дарих

на приятеля си Добър Прием.

Нали в дружба се врекохме ние

6965 един ден и аз без разкаяние,

а напротив, с голямо старание

нему служа и моля се Богу.

Как да ви обясня колко много,

колко силно и страстно обичам

6970 мойта роза! Аз твърдо се вричам,

че неверник не ще нивга стана

зарад вас, че не ще дам в замяна

в никой случай оназ малка роза.

Вие с вашата менторска поза

6975 често пъти сте даже цинична.

Аз от вас чух една неприлична,

мръсна дума. Не ще отречете,

че говорихте с мен за мъдете

на Сатурн. Мен ме дразни това…

6980 Защо точно с такива слова

предпочитате да назовете

тез неща? По-добре изберете

думи, дето не дразнят ушите.

Аз познавам кърмачки, които

6985 не са цапнати чак тъй в устата

и когато си къпят децата,

по друг начин нещата зоват.

Та нима не съм прав този път?“

След като гневно махна с ръка,

6990 тя ми рече със яд: „Как така

ме упрекваш? Аз мога спокойно,

без да считам това непристойно,

без боязън, че укор грози ме,

да наричам със точното име,

6995 без увъртане, всички неща

На мен чиста ми е съвестта.

Та какво, че било неприлично

според някои хора? Аз лично

не изпитвам ни срам, нито страх,

7000 че с това ще изпадна във грях.

Ако с точната дума наричам

орган, който човека увлича

към порок, нима туй ще рече,

че и мен тоз порок ме влече?

7005 Във какво ми се крие вината,

ако служа си аз с имената

на тез толкоз полезни неща?

Нали Господ Бог, моят баща,

със ръцете си ги е създал

7010 и чрез тях той възможност е дал

да завърже и зрее плодът,

за да се продължава родът.

Нали тяхната липса отдавна

би довела света до смърт явна.

7015 Та светът надживя вековете

тъй като Господ тъкмо в мъдете

е заложил възраждаща сила

и тя людския род е спасила:

всяко раждане води към тление,

7020 всяка смърт крие ново рождение.

Та бащите чрез тях във децата

се прераждат и тъй на земята

съществува човешкият род.

Бог дарил е и сетния скот

7025 все със тази способност могъща

чрез прераждане сам да възвръща

своя вид и така да векува,

докато този свят съществува.“

„Но, госпожо, пак чух преди малко

7030 това срамно название. Жалко,

че си служите с дързък език,

по-подхождащ на някой мръсник.

Ако правилно съм ви разбрал,

Господ Бог е нещата създал,

7035 но не той им е дал имената,

предизвикващи срам във душата.“

„Драги мой — във ответ рече тя —

не е знак за кураж лудостта.

Сподели с мене всичко, което

7040 ти отдавна тежи на сърцето.

Ти не се на опасност излагаш,

пък и с време сега разполагаш.

На теб само добро ти желая

и затуй много искам да зная

7045 от какво се най-много вълнуваш,

без да се ни най-малко страхуваш.

Дързостта ти не ме възмути

и макар че засегна ме ти,

аз не ща да ти гоня карез.

7050 Укорявам те в твой интерес

и не бих се дотам унизила,

че да действам чрез мерзост и сила.

Не ще чуеш ти нивга от мен

лоша дума. Бъди убеден,

7055 че с кавга спор не се разрешава,

че тя нашите връзки влошава

и когато допуснал си грешка,

тя чрез свадата става по-тежка.

Незаслужено ти ме кориш

7060 и тъй искаш да си отмъстиш,

но макар че със яд ми говориш

във стремежа си да ме обориш,

аз добрата страна ще обърна

и във правия път ще те върна,

7065 без да бъдеш на укор подложен.

И друг изход е също възможен:

ако ти в мен не вярваш, тогаз

съдник друг бих потърсила аз.

Ако трябва преценка да давам,

7070 само здравия разум признавам

и в раздорите смисъл не виждам.

Нито някого аз ще обиждам,

нито пък ще го правя за срам.

Дълг и право на всеки е сам

7075 цял живот да си носи товара

и във божия храм, пред олтара,

да си честно греха изповяда

и да чака от Бога пощада.

Аз самата не ще си простя,

7080 ако някому напакостя.

Ни обида от мен, нито хула

до ден-днешен не се е тук чула.

С празнодумство на грях се излагаш

и на дявола всъщност помагаш;

7085 по-добре си затваряй устата,

за да ти е спокойна душата.

«За мъдрец всеки смъртен минава,

ако своите думи спестява,

освен щом той за Бога говори» —

7090 тъй твърди Птолемей, който спори

по въпроса в един свой трактат[26].

Бог дарява света с благодат

и дордето сме живи, едва ли

с благодарствени думи, с похвали,

7095 и със възгласи силни ще можем

да възславим оназ щедрост божа,

от която ни идват блага.

Никой смъртен не е досега

отдал Богу достатъчно слава.

7100 Щедростта му и миг не престава,

затуй Катон[27] във своята книга

тази мисъл във принцип издига.

В нея черно на бяло той пише,

че за хората благо най-висше

7105 е да знаят кога да мълчат.

И ти трябва да следваш тоз път.

Със обиди недей си служи

и на дело пред мен докажи,

че си вече по-мъдър, по-зрял

7110 и че с времето сам си разбрал,

каква полза в живота ще имаш,

щом за пример езичници взимаш.

Ще ти кажа, без яд и без гняв,

че във случая ти не си прав.

7115 Ценя толкова нашите връзки,

че към теб сега укори дръзки

не ще хвърлям, не ще те обиждам

(само глупост в обидите виждам).

Аз към теб чувствам обич, която

7120 ти тъй тежко засегна, когато

сравни моя изискан език

със езика на долен мръсник.

В какво виждаш ти скверни неща,

щом от Бога, от моя баща

7125 само благост и щедрост извира,

и той, бидейки цар на всемира,

е на живите твари дарил

тез неща? Кому Бог не е бил

пръв учител? И аз лично считам,

7130 че успя той и мен да възпита

както трябва. Нали и той смята,

че е нужно и редно нещата

да се вярно и точно наричат.

По тоз повод недей ме засича…

7135 Претендираш, че Бог е създал

този свят, но че не Бог е дал

имената на всичко край нас…

Но с това съм съгласна и аз.

Бог на мен, като умна жена,

7140 ми вмени като дълг имена

да намеря за всички предмети,

те от хората бяха приети

и сега всичко има си име.

Бог тогава със слово дари ме,

7145 а пък то е дар много ценѐн.

За да си още по-убеден,

вдълбочи се в Тимей[28] — една книга,

във която и Платон повдига

тоз въпрос: ти оттам би разбрал,

7150 как с увереност Платон твърдял,

че езикът — дар Божи това е:

с него казваш каквото желаеш,

отбелязваш каквото се случи,

поучаваш и себе си учиш.

7155 Ако вникнеш в това изречение,

и сам стигнал би до заключение,

че голям мъдрец Платон е бил.

А пък ти си си днес наумил

да твърдиш, че тез думи са срамни,

7160 и то с доводи доста измамни.

Щом не съм те съвсем убедила,

да допуснем, че бях разменила

имената и хиляди хора

със мъде назовават простора,

7165 а мъдете с простор. Но тогава,

ако твоята теза е права,

ти би счел за небивал позор

туй, че някой ще каже простор.

Мъде също е хубава дума,

7170 както цвете, дърво или шума.

Нима другите по̀ са добри?

Моят ум ги така сътвори,

че във тях гнусота не прозира.

Бог е мъдър и също намира,

7175 че добре съм се справила аз.

Та кой би ме възпрял в този час

да наричам най-точно нещата?

Ако аз сътворих имената,

защо трябва днес грях да изплащам?

7180 Моят дълг бе, тъй както го схващам,

имена на нещата да дам,

за да може, без чувство за срам,

всеки днес да си служи със тях.

Тук, във Франция, както узнах,

7185 по стар навик гнусят се жените

от тез думи: затуй предпочитат

да избягват подобни слова.

Ала имай предвид и това,

че изпърво все пак са могли

7190 с имената да свикнат. Нали

тези думи са нещо нормално,

а не срамно или неморално.

Всеки навик е втора природа

и човек често чувства несгода,

7195 щом се с нови неща занимава.

Но и те всъщност с времето стават

обичайни, банални, привични.

Затова има думи различни

за тез видимо срамни неща:

7200 мъде, топки, ташаци, яйца.

И днес хората, както обичат,

могат тези неща да наричат.

Аз изобщо не ги принуждавам

да ме следват, но пак подчертавам,

7205 че не може да бъде порочно

да наричаш предметите точно.

И в училище също се смята,

че в преносния смисъл словата

имат по-примамливо звучение.

7210 Не върви все в буквално значение

да използваме дадено слово.

Затова ще повторя отново,

че във своите думи аз влагах

по-друг смисъл, когато засягах

7215 този уж деликатен въпрос.

Щом човек не е глупав и прост

и щом думата той разбере,

вероятно ще може добре

и дълбокия смисъл да схване.

7220 Всяко нещо понятно ще стане,

щом надлежно се то обясни.

Драги мой, я добре си спомни,

че редица писатели стари

са оставили ред коментари,

7225 за да вникнем в големите тайни

и, добивайки знания трайни,

да навлезем във всяка наука.

Там, надмогнал житейската скука,

ще намериш каквото си щеш,

7230 пък и полза, когато речеш,

би извлякъл. Мнозина поети

са написали чудни куплети

с интересни сюжети, с които

предизвикват наслада в душите.

7235 Под воала красив на словата

те са вложили истина свята.

И когато четеш ги с внимание,

ти извличаш безценно познание.

А онези слова, за които

7240 ме упрекваш така упорито,

е добре да се схващат буквално,

че тогава звучат най-нормално.“

„Да, госпожо, разбрах ви чудесно.

Тези думи наистина лесно

7245 от французите днес се долавят

и които с езика боравят

превъзходно им смисъла знаят.

Но аз в този момент не желая

да говоря доколко са ясни

7250 разни тропи, метафори, басни

на поетите — наши и чужди.

Но при друг случай, стане ли нужда,

след като съм съвсем изцерен

и ми бъде трудът заплатен,

7255 бих се спрял с подчертан интерес

на туй, дето засегнахте днес,

за да може човек по-добре

в поетичния текст да прозре.

Няма пак да засягам въпроса

7260 споменатите думи защо са

срамни… Вече простих ви това,

че изрекохте много слова,

неприятни на слух, и със тях

назовахте туй, дето аз бях

7265 дълго смятал за нещо позорно.

Днес, госпожо, ви моля покорно

да не ме укорявате строго,

че по розата страдам тъй много,

щом така бог Амур нареди.

Мойта лудост на мен най вреди,

7270 но Амур ще е мой господар

и затуй аз сърцето си в дар

ще отдам на прекрасния цвят.

Може би ви изглеждам чудат,

7275 но за друго не искам да знам.

Как обет за любов да ви дам?

Туй не ще е за мен никак лесно

и към вас бих постъпил нечестно —

за изменник бих минал тогаз.

7280 Ако пък обрека се на вас,

с това бих на Амур изменил

и не бих си го нивга простил.

Колко пъти, госпожо, повторих,

че обет пред Амур вече сторих

7285 и че даже пред смъртна угроза

ще съм верен на моята роза.

Би било по-добре да мълчите,

вместо с тон дотеглив да твърдите,

че ще трябва любим да ви стана.

7290 Аз не съм податлив на измяна

и понеже сърцето ми вече

е у друга, оттук надалече

ще избягам.“ Тя, без да се бави,

си замина и сам ме остави

7295 все тъй мрачен, замислен, унил…

И във тоз момент споменът мил

за Приятеля тъй ме обхвана,

че аз без колебание станах,

за да ида при него веднага.

7300 Но нали с всичко Бог разполага,

той Приятеля прати при мен…

Щом съгледа ме тъй натъжен,

с бързи крачки към мен приближи

и ми рече: „Е, драги, кажи

7305 каква мъка те толкоз гнети?

По лицето ти виждам следи

от голяма покруса. Какво ли

ти донесе такива неволи?“

„Нещо пак ми тежи на душата.“

7310 „Но кажи ми в какво е бедата?“

Аз описах му всичко, което

ми гнетеше тогава сърцето.

„Драги, ти се напразно косиш.

Щом Опасност успя да смириш

7315 и целуна красивата пъпка,

прави всяка последваща стъпка,

без да мислиш, че в теб е вината,

че Добър Прием тъне в тъмата

на затвора. Доколкото знам,

7320 той при розата пусна те сам,

та целувка от нея да вземеш.

Постарай се по всякое време

да постъпваш разумно, защото

само тъй ще постигнеш каквото

7325 си намислил. Добър Прием скоро

ще излезе навън от затвора,

в който влезе по твоя причина.“

„Врагове и той има мнозина —

рекох аз. — Да бе Зъл Език само,

7330 тежка пак би била участта му.

Зъл Език и мой враг си остана

и отвори в сърцето ми рана:

да не беше той, кой би узнал

от какво досега съм болял?

7335 Страх и Срам просто биха мълчали,

а самата Опасност едва ли

с мене би се държала ужасно.

Те и тримата тъй безучастно

си стояха до онзи момент,

7340 в който Зъл Език прати при мен

Сатаната. Все тъй заядлива,

Ревност пламна от страст завистлива

и Добър Прием в грешки безброй

обвини. Разтрепери се той,

7345 стана толкова блед и унил,

че дори звяр би го съжалил.

Аз веднага избягах… Но там

построен беше замък голям,

в който бе Добър Прием затворен.

7350 Според мен, драги мой, час по-скоро

трябва той да се види свободен

с твоя помощ, при случай най-сгоден.

Във затвора остане ли, знай,

че туй слага на дните ми край.“

[1] Сатурн — староиталийски бог на посевите, покровител на земеделския труд, на овощарството и на винарството. Времето на неговото управление над боговете се смятало за златен век на Земята. Баща на Юпитер, Нептун, Дит, Юнона и Церера. ↑

[2] Юпитер — римският върховен национален бог, гарантиращ законите и крепител на държавното единство, владетел на Небето и Земята. Бог на светлината и на всички атмосферни явления, от които зависи земното плодородие. Отъждествяван с древногръцкия Зевс. ↑

[3] Като майка на Еней от Анхиз Венера се смята за родоначалница на императорския Юлиев род, закрилница на Рим, създателка на гражданския сговор и на любовта между хората. ↑

[4] Разказът за Апий и Виргиния следва повествованието на римския прозаик Тит Ливий (59 пр.Хр. — 17) в «От основаването на града», ІІІ, 44–58. В съчинението се пресъздава в 142 книги седемвековната история на Рим. ↑

[5] Клавдий е слугата, за когото става дума. ↑

[6] Лукан, Марк Аней (39–65) — римски поет, племенник на Сенека; автор на историческата епопея «Фарсалия». ↑

[7] Жан дьо Мьон се позовава на «Сатири» от римския поет Квинт Хораций Флак (65–8 пр.Хр.). ↑

[8] Перифраза по «Сатири», І, 2, 24 — стих, придобил пословична известност: «Dum vitant stulti vitia, in contraria currunt» — «Додето свой недостатък отхвърлят глупците, в противен попадат» (цит. по Квинт Хораций Флак, «Събрани творби», изд. «Народна култура», С., 1992, превод от латински Георги Батаклиев). ↑

[9] Сведения за личността и философията на Сократ дават неговите ученици и съвременници, най-вече Платон, Аристофан и Ксенофонт от Атина. ↑

[10] Римският прозаик Гай Юлий Солин (III в.) споменава за редица личности, между които Сократ, Диоген и Хераклит, в «Сбирка от забележителности» — географско описание на света с бележки за историята, културата и традициите на отделните страни. Твърде популярно, през Средновековието съчинението е преработвано многократно и се разпространява под името «Полихистор». ↑

[11] Зефир — древногръцки бог на благотворния западен вятър, който довеждал дъжда. Свързал се с Хлорида (лат. Флора), богиня на новата растителност, на която дал пълна власт над пролетния цъфтеж. ↑

[12] Жан дьо Мьон черпи сведения от «Утешението на философията» на Боеций. ↑

[13] Вж. бележката към стих 6302. ↑

[14] Клавдиан, Клавдий (ок. 375 — след 404) — римски поет, писал на старогръцки и на латински език, автор на политическа и полемична поезия. ↑

[15] Има се предвид шестата книга — посветена на Нерон — от съчинението в 8 книги «Животописи на цезарите», познато и под заглавието «Дванадесетте цезари», на римския прозаик Гай Светоний. ↑

[16] Коментаторите отбелязват, че Нерон бил на трона четиринайсет години. ↑

[17] Лидия — страна в Западна Мала Азия; при управлението на Крез (560–646 пр.Хр.), нейния последен цар, преди да бъде завладяна от персите, приказно богатата държава заема по-голямата част от Малоазийския полуостров. ↑

[18] Феб (грц. «блестящият») — поетически епитет на Аполон като бог на Слънцето, светлината и чистотата. ↑

[19] Манфред — крал на Сицилия от 1258 до 1266 г. Защищавал своето кралство срещу Шарл І (1266–1285), граф на Анжу и на Прованс, но загинал в битката при Беневан. ↑

[20] Конрадин — племенник на Манфред, повел война срещу Шарл І, но и той бил победен и впоследствие обезглавен в Неапол през 1268 г. ↑

[21] Анри (Дон Енрике) (1225–1304) — син на кастилския крал Фернандо III и братовчед на Шарл І. Изменил на последния и застанал на страната на Конрадин. ↑

[22] В «Поликратикус» на Джон от Солсбъри се разказва как Атал Азиатски е измислил играта шах. ↑

[23] През Средновековието с името сарацини са наричани мюсюлманите и арабите. ↑

[24] Хекуба — дъщеря на фригийския цар Димант, съпруга на последния троянски цар Приам, от когото родила деветнайсет деца, придобили трагична слава в легендата за Троянската война, между които Хектор, Парис, Полидор, Касандра, Поликсена. При разрушаването на Троя преживяла гибелта на всичките си близки и спасила само костите на Хектор. Взета за робиня от Одисей и впоследствие наказана със смърт, тя се превърнала в кучка, преди да се хвърли в морето. ↑

[25] Сизигамбис, майката на последния персийски цар Дарий III (335–330 пр.Хр.), била пратена в затвора от Александър Македонски; покорена от уважението, с което при посещенията си той се отнасял към нея, в знак на признание тя се оставила да умре от глад, като научила за смъртта на македонския завоевател през 323 г. пр.Хр. ↑

[26] Има се предвид съчинението «Алмагест» на древногръцкия астроном, географ, оптик и математик Клавдий Птолемей (11 в.). В него авторът дава систематизирани сведения за постиженията на древните астрономи, стреми се да обясни сложните движения на планетите и разработва геоцентричния модел за света. ↑

[27] Става дума за Дионисий Катон, на когото се приписват кратки морални максими, най-често поучителни двустишия, изразяващи християнските добродетели. ↑

[28] «Тимей» е известен диалог на Платон (437–347 пр.Хр.), в който древногръцкият философ проучва състоянието на човешките знания, отбелязва главните събития в човешката история и прави пълно описание на природата на човека и космоса, на света на идеите и вторичния материален свят. ↑

7355 „В любовта ти утеха търси,

скъпи мой, и недей се коси —

тихо рече ми той. — Отсега

на Амур бъди верен слуга,

че ако бог Амур изоставиш,

7360 с това грях непростим ще направиш

и Амур би потънал във жал,

че от своя уж верен васал,

от един уж добър свой слуга

е измамен. Реши ли сега

7365 Амур нещо да ти нареди,

безусловно послушен бъди,

че щом следваш добрата му воля,

няма нивга да крееш в неволя,

стига само Съдба отпреди

7370 да не те, драги мой, заблуди.

Който мъж е съвсем полудял,

само той от Амур би странял.

На Амур докрай вярно служи

и усърдно, безспир се грижи

7375 да не ти страстта нивга изстива.

Тази служба е тъй примамлива,

ала знай, че със властна ръка

бог Амур теб държи те така,

че не би се от него спасил.

7380 Ще ти кажа, приятелю мил,

какъв изход предлагам ти аз:

ще изчакаш поне още час

и тогава във замъка сам

ще отидеш. Достигнеш ли там,

7385 да не вземеш да спреш пред вратите

или пък да обхождаш стените!…

А освен това, много те моля,

нека не проличи твойта воля!

Дай си вид, че случайно минаваш,

7390 че изобщо не те занимава

Добър Прием, че чужд ти е вече.

Ала щом го съзреш отдалече,

че стои до прозореца скрит,

погледни го със дружески вид,

7395 но бъди все така предпазлив.

Той ще бъде безкрайно щастлив

да те види, макар че там двама

вардияни стоят и той няма

да покаже ни свойто вълнение

7400 нито свойто душевно смущение.

Щом прозореца леко притвори

(какво друго могъл би да стори,

като чуе той твоя мил глас),

през отворчето тясно тогаз

7405 ще те търси с очи — със надежда,

че към него и ти ще поглеждаш.

Но със Зъл Език много внимавай

и пред взора му ти не заставай.

Ако поглед на тебе той спре,

7410 поздрави го и гледай добре

хем да се от яда му предпазиш,

хем да не подозре, че го мразиш.

Дори груб да е с теб, никой път

връх не бива да взема гневът:

7415 разсъдливият мъж не издава

своя яд, а спокоен остава.

Ако стане така, че мъдрец

с хитрина изиграе лъжец,

би могло да се каже, че той

7420 в този случай е станал герой.

Ако ти на Амур се отдаваш,

и таз роза все тъй обожаваш,

и на Зъл Език чест окажи,

и рода му дори уважи

7425 с добра дума, с ласкателство даже,

макар той да цели да те смаже.

Обещай му най-искрена дружба,

безрезервна и предана служба,

следвай старата притча правдива,

7410 че със хитрост се хитрост надвива,

и помни, че грях няма да сториш,

щом престъпник в зандана затвориш.

Зъл Език е изпечен лъжец,

по-опасен дори от крадец

7435 и убиец… Делата му виж

и тогаз ще се сам убедиш,

че туй прозвище на̀й му отива.

Той със срам всеки срещнат покрива

и петни всяко доблестно име,

7440 а езикът му тъй нетърпим е,

че тоз изверг въже заслужава,

а с простъпките си надминава

дори тези, които крадат.

Нали знаеш как действа съдът:

7445 щом крадец ти парите набара

или щом изгребе ти хамбара

и четворно плати, съдията

след това му прощава вината.

Тъй е лош и лукав Зъл Език,

7450 че извършва злини всеки миг,

ала прави го все крадешката.

Щом излезе веднъж от устата

лоша дума, петно тя оставя

и затуй не се нивга забравя,

7455 а пък както е вредом известно,

добро име не се връща лесно.

Не дразни Зъл Език засега —

човек често целува ръка,

връз която би жупел разлял.

7460 В Тарса[1] чак да се бе запилял

Зъл Език, че там той да вилнее,

а тук волно да си изживее

всеки свойта любов. Трябва нещо

да запуши туй гърло зловещо,

7465 дето бълва сплетни всеки ден.

Ако той е със свой приближен,

ти към него с привидно внимание

отнеси се и без колебание

залъжи го полушеговито

7470 или пък подиграй го прикрито:

с кокал кучето зло залъжи

и до прага тогаз приближи.

Убеди Зъл Език, че и стъпка

не ще сториш към свежата пъпка,

и той може да спре с клеветите.

7475 Не мисли, че той само грози те…

Бъди мил и към Старата, дето

за Добър Прием бди (от небето

дано огън се сипне връз нея!).

7480 С Ревност (Господ дано прокълне я!)

се отнасяй с учтивост подобна.

Тя е тъй завистлива и злобна,

че когато човек преуспява,

от омраза и гняв побеснява.

7485 По инстинкт всички хора тя мрази,

най-доброто за себе си пази,

а щом някой на нещо се радва,

като че го от нея открадва.

Луд би бил, щом за всичко ламтиш!

7490 Та нима ти ще се ощетиш,

ако имаш запалена свещ

и на някого я поднесеш,

та и той да си палне свещта.

Щом не си овладяваш страстта,

7495 значи ум не ти стига в главата.

Безусловно внимавай, когато

нещо дамите искат: тогава

откликни както на̀й подобава

и бъди с тях вежлив всеки път.

7500 Те добрите обноски ценят,

ала бди да не те подозрат,

че ги мамиш. Такъв е светът,

че когато речеш своя враг

да погубиш, прави се на драг,

7505 на приятел преструвай се даже,

ако нужно това се окаже.

И уверен бъди, че едва ли

враговете се биха предали

по друг начин. Откритата сила

7510 много по-трудно би ги сломила

и връз теб ще се злото стовари.

Ако срещнеш онез тъмничари,

дето пазят Добър Прием, знай,

че за тях също има колай:

7515 предложи им подаръци ти

и гнева им със тях укроти —

поднеси им цветя най-отбрани,

воалетки, разкошни гердани

и бижута най-фина направа.

7520 Но внимавай това да не става

в твой ущърб, че щом щедро даряваш,

често себе си сам разоряваш.

Свойте болки им ти изреди,

спомени и онези беди,

7525 във които Амур те въвлече.

Ако ти си раздал всичко вече

и не виждаш какво да дариш,

за да можеш да ги посмилиш,

трябва нещо да им обещаеш.

7530 Затова, без да се колебаеш,

закълни се пред тях в нещо свято,

честна дума им дай плачешката

и с прочувствен, трогателен глас

помоли ги за помощ тогаз.

7535 И в плача има сила все пак:

прозорливият мъж знае как

и кога да го ползва успешно.

Дай си вид, че скърбиш безутешно

и пред тях на колѐне падни,

7540 те ще видят, че твойте страни

са облети в сълзи и в туй време

може би ще ги жалост обземе.

Щом насила не можеш да плачеш,

наплюнчи скришом свойте клепачи

7545 или лук ти отнейде вземи

и го смачкай — сълзите сами

от очите ти ще потекат

(и така би могъл всеки път,

и когато не ти е до плач,

7550 да заплачеш). Един изнудвач

лесно става любовник галантен:

със ход хитър и леко пикантен

той залага невидими мрежи

и в тях дами с любовни копнежи

7555 се улавят. И само насетне

уж си прави труда да отметне

от тях своята примка измамна.

Друг със плач и с лъжа най-безсрамна,

дори без любовта да познава,

7560 много млади моми съблазнява.

Щом ти бързо потичат сълзите,

ти на строгите стражи душите

ще затрогнеш… Но щом доловят,

че ги мамиш, не ще ти простят.

7565 Ако пък ти от срам или страх

не успееш да стигнеш до тях,

друг номер на теб ще подскажа:

до тъмничната бдителна стража

някой близък човек изпрати

7570 и изрично поръчай му ти

да им твойте неволи разкаже.

Ако трябва, писмо на тях даже

напиши, но недей уточнява

от кого: щом за мъж въпрос става,

7575 пиши ТЯ, а пък ТОЙ — за жена.

Така никой не може позна

какво точно се крие в писмото.

Следвай мойте съвети, защото

има много мръсници, които

7580 не държат нищо скрито-покрито:

те интимните връзки узнават

от писмата, след туй разгласяват

всички тайни и с тази си гадост

накърняват интимната радост.

7585 Нямай никога вяра в децата —

без да щат, те объркват нещата

и затуй за посредник не стават;

свойте близки те лесно издават,

а начесто това е опасно.

7590 Те показват наляво, надясно

какво носят и много желаят

да разкажат каквото узнаят,

със заръките лошо се справят

а пък щом без надзор ги оставят,

7595 всяка тайна ще бъде узната,

че те нямат кофар на устата.

Щом със стражите щедър си бил

и щом ти си им нещо дарил,

те към теб ще са по-милостиви,

7600 по-любезни и по-отстъпчиви.

Всеки би те радушно приел,

ако ти си го с дар скъп почел —

всеки дар ти успех гарантира.

Така както се ястреб дресира

7605 със примамваща стръв и той вече

при теб идва и сутрин, и вечер,

така всеки един тъмничар,

щом получи желания дар,

на любовните двойки поглежда

7610 с ласкав взор и им вдъхва надежда.

Ако срещнеш пазачи надути

и не бъдат молбите ти чути,

ако с дарове скъпи не смогнеш

да ги някак смилиш, да ги трогнеш,

7615 ако плач и молби не помагат,

ако те те прогонят веднага

или пък те най-грубо обидят,

по-добре да не те нивга видят!

Щом не могат гнева си да сдържат,

7620 нека в него душите си пържат!

Ако бягаш от тях, те самите

ще решат да ти търсят следите

и това ще е в твой интерес.

Но най-странни изглеждат ми днес

7625 горделивците: ти се стремиш

все със нещо да им угодиш,

а те с теб се надменно държат

и дори те безспирно гнетят,

ако ти се покажеш смирен,

7630 но отминеш ли ги огорчен,

гордостта им за миг се стопява.

Някак по-дружелюбни те стават

с тез, които доскоро омразни

са били, но най-много ги дразни,

7635 щом с достойнство обърнеш им гръб —

те направо се пукат от скръб.

Така както добрият моряк,

на път тръгнал към някой чужд бряг,

търси ярка звезда да съзре,

7640 за да плава в открито море,

и платната така си обтяга,

че от всеки циклон да избяга,

тъй човекът, когато обича,

слепешката не бива да тича

7645 към целта си. Любов щом желае,

всеки влюбен ще трябва да знае

да я гони, щом туй се налага,

а пък стане ли нужда, да бяга.

Драги мой, запомни и това,

7650 че ще трябва с почтени слова

някой път, щом счетеш за уместно,

вардияните кротко и честно

да помолиш. Дори да са груби,

който моли ги, нищо не губи:

7655 ще получи ответ благосклонен

или пък ще се види изгонен,

но не ще го излъжат… Тогава

малко вяра все пак му остава.

Ще изгуби той своето време,

7660 но пък надали яд ще обземе

вардияните. Те ще прогонят,

но не ще нагрубят нивга оня,

който бил е с тях тих и покорен.

Вардиянът, макар и притворен,

7665 поласкан ще се чувства, когато

му замаеш с похвали главата.

Вардияните считат се днес

от мнозина за хора със чест,

с добродетели твърде високи,

7670 щом при тях от различни посоки

идват хора и всички по ред

им се молят и чакат в ответ

да им бъде приета молбата.

Но най-често им хлопват вратата.

7675 Щом добре ги посрещнат, тогава

лъч надежда сърцата им сгрява,

но прогонят ли ги, най-добре

всеки вкъщи да се прибере

с мисълта, че подир неуспеха

7680 трябва все пак да дири утеха.

На пазачите никой не бива

да им казва, че в тоз ден отива

да откъсне от розата цвят,

че тозчас ще го върнат назад.

7685 И все пак би могъл да признае,

че любов съкровена питае,

но така да го с тях сподели,

че да ги укроти и смили.

Който всичко добре преценява

7690 и съветите ми съблюдава,

би могъл да се чувства уверен,

че добър ход ще бъде намерен.

Чуй и друг мой съвет: може би

не ще трябват излишни молби,

7695 щом на зле вече тръгнат нещата.

Ако те ти затръшнат вратата,

ще се хвалят, че някой глупак

пред тях робски е свеждал гръбнак;

а щом всичко ти те разрешават,

7700 със какво да се перчат тогава?

Те по принцип се грубо държат,

но се случва така някой път,

и дори да не ги умоляваш

(ако все пак не ги нагрубяваш)

7705 че ти правят услуги различни.

Но щом идат там хора себични,

хем наивни, хем много припряни,

без изобщо да се обиграни,

и започнат със щедра ръка

7710 дарове да раздават така,

че пазачите бързо им схващат

глупостта, те ги карат да плащат

за цветята трикратна цена

и то само по тяхна вина.

7715 На таквиз хора на̀й им вреди

глупостта. Та нали и преди

да предложат рушвет, те са щели

да постигнат със ум свойте цели.

На тоз, който пазачите хвали,

7720 хем цвят розов те биха му дали,

хем не ще ги той с нищо дарява

и не ще се пред тях унижава.

Те ще станат съвсем отстъпчиви,

ако никой тез рози бодливи

7725 не поиска и там те посърнат.

Но аз бих се с погнуса отвърнал

от тоз, който за роза продава

свойто тяло… Каквото да става,

следвай ревностно свойте стремежи,

7730 оплети вардияните в мрежи,

и успех ще постигнеш тогава.

Но недей да се разколебаваш,

че ще дойдат такива моменти,

във които цял куп претенденти

7735 ще се втурнат със пламенни страсти

към цъфтящите розови храсти.

И не ще да са те единици,

а ще бъдат десетки, стотици.

Ще се вгледат те в твоя мил цвят

7740 и понеже ще бъдеш назад,

за да чакаш по-хубаво време,

някой друг твойта роза ще вземе.

Който истински мъж е, той няма

да изчаква дорде една дама

7745 му поиска сърцето… Жената

не си лесно разкрива душата.

Който своята чест отстоява

и на по-бърз успех се надява,

неуместно ще е да унива,

7750 че е бил от жена горделива

някой път уязвен, обруган,

та не е стигнал пристан желан.

Верен курс трябва той да държи!

Твърд и смел се и ти покажи,

7755 щом се срещнеш с онези пазачи:

ако те разгневят се, туй значи,

че не бива да правиш постъпки

да отидеш до свежите пъпки.

Веселят ли се те, приближи се,

7760 но ядосат ли се, откажи се.

Ревност луда си е по природа,

но когато за твоя изгода

ги измъчва, не се притеснявай

и по своя си път продължавай.

7765 Пресметни и то много добре

кога точно на входа да спреш,

за да влезеш във разговор с тях,

без да чувстваш от другиго страх.

И ако е напуснал зандана

7770 Добър Прием, та с теб да остане

(щом те види, той сигурно пак

ще отправи към теб поглед благ

и все тъй ще е мил и вежлив),

не пропускай тоз случай щастлив —

7775 откъсни въжделената роза,

пък дори да предчувстваш угроза.

Може би Страх, Опасност и Срам

ще са груби към теб, но аз знам,

че са длъжни те с теб да се борят

7780 и привидно поне ще го сторят,

че не ти ли окажат отпор,

те си биха навлекли позор.

Дори Страх да е тъй разярен,

че да стане от рак по-червен,

7785 а пък Срам и Опасност в несвяст

да изпаднат от яд и от бяс,

недей дава за тях пет пари,

а по-скоро кураж събери,

докажи, че си смел и сърцат

7790 и грабни ароматния цвят.

Избери най-удобното време,

гледай връх над врага си да вземеш

и ще чуеш похвали от всички!

Има хора със странни привички:

7795 външно искат да минат за властни,

а пък са поначало съгласни

да отстъпят на друг туй, което

е било от тях силом отнето.

Те се каят, когато при спор

7800 ти окажат успешно отпор

и от него победно излязат.

И не радост, а яд и омраза

те таят, че си се побоял

и в борбата не си устоял.

7805 Ако те заговорят ти злъчно

и ти стане обидно и мъчно,

че те грубо засягат честта ти,

ти недей си извръща главата,

а смирен остани в техен плен,

7810 искай прошка, изчакай тоз ден,

в който Страх със Опасност и Срам

ще се махнат най-сетне оттам.

Добър Прием не ще се забави

и когато ти той предостави

7815 туй, що искаш, ти още веднъж

покажи, че си истински мъж,

постъпи благородно и честно.

С Добър Прием ти много по-лесно

ще постигнеш целта си, ако

7820 като него, със зорко око

следиш как и защо всичко става.

Щом е бдителен, гледай тогава

и ти бдителен вид да добиеш,

а когато пък в него откриеш

7825 непринудени, детски черти,

непринудено дръж се и ти!

Щом щастлив е той, с него ликувай,

щом е тъжен, ти също тъгувай,

като него се смей и плачи,

7830 без във твоя глас фалш да личи.

Хвали всичко, в което се врича,

и люби туй, което обича,

мрази тези, с които е скаран,

за да има и той в тебе вяра.

7835 Една дама с възвишен копнеж

ще се влюби ли в някой младеж

лековерен и буен? Едва ли,

щом мнозина са вече заспали,

би се радвала тя да го чува

7840 как крещи посред нощ и лудува.

Нали всички я биха презрели

и за глупава биха я взели.

Ако някой мъж сам разтръбява

със коя и къде се задява,

7845 само дама съвсем оглупяла

би му своите чувства отдала.

Без съмнение глупост ще стори

мъжът, който за обич говори

пред лудетина — няма да смогне

7850 той сърцето й с нещо да трогне.

Този, който е плах и свенлив,

не ще никога бъде щастлив.

С хули всяка жена ще отпрати

мъжа, който със груби похвати

7855 я задиря — за дребен хитрец

ще го сметне, дори за лъжец,

ще му тръшне вратата без време

с риск по-глупав съпруг да си вземе.

Или пък ще прогони добрия

7860 и ще вземе един аджамия,

който нивга не ще я обича;

тя пред него в любов ще се врича,

така както вълчицата прави,

щом партньора си сам изостави

7865 лекоумно и търси приют

при вълк триж по-противен и лют.

Щом се случи с Добър Прием двама

да играете шах или дама,

или друга забавна игра,

7870 твойта роля ще е най-добра,

ако ти предадеш се в двубоя

и отстъпиш триумфа на тоя,

който мило към теб се държи.

На Добър Прием с туй покажи,

7875 че в играта той те надминава,

и дори да се с тебе задява,

не засягай се ти от това.

Възхвалявай го с мили слова

и когато към тебе погледне

7880 и потърси къде да приседне,

поднеси му възглавничка мека.

Таз задача е толкова лека,

че не бива да буди в теб страх.

Ако пък забележиш, че прах

7885 върху него попаднал е, ти

най-внимателно го изчисти,

а при нужда, вдигни му палтото,

щом се влачи. С две думи: каквото

да решиш ти насетне да правиш,

7890 гледай винаги да му се нрави.

Ако с него се съобразяваш

и за всичко му се доверяваш,

ще постигнеш желаната цел,

щом по верния път си поел.“

7895 „Какво казваш, приятелю мой?

Аз изобщо не зная друг кой

така подло държал се е с мен,

от кого съм бил тъй осквернен.

Настояваш да служа със чест

7900 на онези, които са днес

сред познатите ми най-лукави

(между тях изключение прави

Добър Прием). По твоя съвет

аз ще стана мошеник проклет.

7905 Ако някому служа с измама,

за мен друго възмездие няма

освен смърт. Но какво да направя,

ако в даден момент се изправя

пред такива, които весден

7910 съчиняват сплетни срещу мен?

Аз със Зъл Език бих предпочел

да изляза на явен дуел.

Този ход за мен по-оправдан е,

тъй като след това ще престане

7915 срещу мен толкоз врява да вдига,

инак явно до бой ще се стига.

Щом ми той нанесе оскърбление

и не иска от мен извинение,

в краен случай в съда ще отида

7920 за една толкоз тежка обида.“

„Така става при тези, които

помежду си воюват открито,

а пък Зъл Език, както е знайно,

действа винаги твърде потайно.

7925 Безогледно, без свян и без срам,

той злослови насам и натам

срещу тези, които презира.

(дано няма и в оня свят мира!)

Щом към тебе той действа измамно,

7930 според мене не ще е хич срамно

да отвърнеш и ти със измама.

За безверника вяра да няма!

Той е пълен със завист злоблива,

ту заканва се, ту се надсмива

7935 и затуй аз от него се пазя,

пък и има защо да го мразя.

Щом ни съвест, ни съд ще го спре,

най-добре ще е той да умре!

Щом пристоен подход не помага,

7940 най-безмилостна мъст се налага.

Няма как да заставиш мръсника

да си сдържа надлежно езика:

та той вечно за прав ще се смята

и връз теб ще прехвърля вината;

7945 даже грях очевиден да стори,

той безспир срещу теб ще говори.

И да имаш ти доводи нови,

той не ще прекрати да злослови,

клевети ще измисля безброй

7950 и дори ще налита на бой.

Още повече срам си навличаш,

ако ти клеветите отричаш

и безспирно към мъст се стремиш.

А пък в случай че много държиш

7955 Зъл Език да набият открито,

знай, че няма да бъде изтрито

с бой петното ти срамно. Защо ли

да го чакаш за прошка да моли?

Както вярвам в доброто всевишно,

7960 тъй твърдя, че това е излишно.

Няма той да получи разплата

и макар да е в него вината,

мойта щедра душа ще прости.

Ала щом предизвикваш го ти,

7965 аз, със клетва в Светото Писание,

ти твърдя, че той без колебание

Добър Прием във плен ще остави,

в мътен вир ще го зверски удави,

ще го кара в окови да страда

7970 или пък ще го хвърли на клада.

За теб туй ще е жива раздяла

и душата ти изнемощяла

ще потъне в такава печал,

на каквато не се е отдал

7975 дори Карл в деня, в който Роланд

бил ранен при безмилостна бран

(след като Ганелон го предал),

и геройски умрял в Ронцесвал[2].“

„Стига, драги! Чуй моята цел:

7980 искам Зъл Език, дявол го взел,

на въже да увисне, защото

зарад него постигна ме злото.“

„Не с въже се въпросът решава,

нито пък с еднолична разправа:

7985 за възмездие дойде ли време,

Правота ще се с него заеме.

Но ако дотогаз изтърпиш,

все пак пробвай да го заблудиш.“

„Ще се водя по твоя съвет,

7990 но бих искал да знам отнапред

дали, драги, не ти е известно

как да стигна до замъка лесно,

път по-кратък дали съществува?“

„Да, аз знам такъв път, но той струва

7995 много скъпо. Достъпен е само

ако имаш богатство голямо.

Драги мой, ако ти се решиш

цитаделата да разрушиш,

него следвай, че той е най-пряк.

8000 По тоз път ще узнаеш сам как

крепостта до земята да сринеш.

И без мойте съвети ще минеш:

или стражите там ще заспят,

или бързо ще се предадат,

8005 тъй че без да ти нещо оспорят,

те пред теб крепостта ще отворят.

Давай Много се тоз път зове,

Луда Щедрост по него снове

и той влюбен след влюбен поглъща.“

8010 Аз по този път тук се завръщам —

докато да си дойда, измина

една дълга и трудна година.

Щом ти Щедрост отдясно оставиш,

най-добре да се вляво отправиш

8015 и преди да усетиш умора,

ще си вече достигнал затвора

и високия праг ще прекрачиш

без проблем, сякаш всички пазачи

до един са отдавна измрели.

8020 Ще се срутят стени до темели,

ще се сринат в прах кулите бойни,

без да мернеш по тях смели войни.

И тогава масивният замък,

построен със най-здрав дялан камък,

8025 ще се види от раз разрушен

(дваж по-трудно било би за мен

да разчупя изпечена пита).

Щом му липсва надеждна защита,

нищо вече не ще го предпази.

8030 Не ти трябва войска като тази,

със която щял крал Шарлеман

да завземе с атака Льо Ман,

та впоследствие силом да може

там той своята власт да наложи.

8035 Но по този път, както разбрах,

няма бедни — не е той за тях:

този, който е беден, не бива

по тоз път да се нивга отбива.

И все пак ако тръгне натам,

8040 той налучкал би пътя и сам,

както впрочем със мене се случи.

Вероятно и ти ще научиш

как по този скъп път да вървиш,

ако с много пари се снабдиш.

8045 Уви, Бедност на мен забранява

да минавам повторно тъдява

и по тоз начин тя ме възпира

и за теб изход сгоден да диря.

До сантим всичко аз пропилях,

8050 много заеми взех, задлъжнях,

а не се ли човек издължи,

той прибягва до срамни лъжи.

Ето как стигнах аз до измяна,

но съвсем скоро ясно ми стана,

8055 че дълга си не бих изплатил,

дори някой да бе ме убил.

Бедност даже ме сплаши: „Човече,

без пари да не стъпваш тук вече!“

И аз следвам таз строга заръка.

8060 А ти би се добрал там без мъка,

щом Богатство ти право даде.

Но дори да те там заведе,

дори грижи за теб да положи,

то изобщо не ще се тревожи

8065 дали ти би могъл да изтраеш.

Още нещо е нужно да знаеш:

все по същия път ще вървиш,

без да се ни веднъж отклониш,

докато Бедността не понечи

8070 и на твоя стремеж да попречи.

Запомни, че отвътре владее

Луда Щедрост, тя всичко пилее

и пари на провала раздава,

сякаш че на харман рине плява,

8075 без да мисли и без да пресмята

докога ще са все тъй нещата.

Бедност й е обърнала гръб,

и, потънала в срам и във скръб,

се облива в сълзи, като вижда,

8080 че я всеки в лицето обижда,

че не са и молитвите чути.

Ни един от тез хора надути

не е с нея човешки говорил,

нито пък добрина й е сторил.

8085 Всеки хули я, всеки я мрази,

всеки срещнат от нея се пази

да не го доведе до несрета,

че от таз участ няма по-клета.

Според мен по-голямо зло няма

8090 от това да си в бедност голяма.

Този, който длъжник е, той знае

най-добре колко страшно това е

и безспир му трепери сърцето

да не би да му метнат въжето.

8095 Как злочести и жалки са тия,

дето стигат от глад до просия,

колко много обиди търпят,

докато залък хляб им дадат.

Амур също страни от бедняка:

8100 ако бедният щастие чака

в любовта, той излъган остава

(а това и Овидий признава[3]).

Горчив дял на бедняка се пада,

на̀й е мразен и най-много страда,

8105 от скръб разума губи си той.

Дано нивга, приятелю мой,

Бедността да не те сполетява.

В мойте думи недей се съмнява,

че нали изживях на свой гръб

8110 толкоз много несгоди и скръб.

Затова си сега позволявам

и на тебе съвети да давам.

Аз преминах през горест и срам

и затуй претендирам, че знам

8115 докъде ще те Бедност докара,

и те моля да имаш в мен вяра.

И понеже и аз бях злочест,

със увереност казвам ти днес,

че във своя живот ще сполучиш,

8120 от успелите щом ти се учиш,

Сред околните бях аз известен

като доблестен, умен и честен.

Тъй приятен ми бе този свят,

докато се усещах богат,

8125 много харчех, където да ида,

и не можех с пари да се видя.

Бедността те за шията хваща,

а пък Щедрост се скъпо заплаща.

За да мога днес залък да сложа

8130 във устата си, своята кожа

аз рискувам… Зъл вятър студен

ще задуха, а аз съм лишен

от обувки, от топлеща дреха

и не виждам отнийде утеха…

8135 Бедност зверски сега ме души,

от приятели тя ме лиши

и туй случи се в същия ден,

в който злата Съдба върху мен

връхлетя вероломно. Но не,

8140 тя другарите ми не отне,

а богатството взе ми. Да бяха

верни мойте другари, те щяха

да възпрат по-навреме Съдбата,

тъй че аз да избягна бедата.

8145 Но не тя спрямо мен има грях…

Аз на свойте приятели бях

дарил свойто сърце, свойто злато…

И останах без близки… Когато

за последно дълга си платих,

8150 с изненада и болка открих,

че без никакви средства бях вече,

а пък мойте другари далече

се оттеглиха, правейки само

недоволна гримаса през рамо.

8155 И те имаха право, защото

във калта ме свали колелото

на Съдба. Но за този ми хал

Бедност имаше най-голям дял.

От Съдба съм доволен дори,

8160 че в съдбовния час ме дари

със една рядка течност вълшебна,

притежаваща сила целебна.

Щом ме пръсна със нея, пред мен

стана светло досущ като ден.

8165 Взор орлов да ми беше Бог дал,

надали бих нещата видял

по-добре. В този час долетя

Бедност. Зная, че именно тя

ме лиши от стотици другари,

8170 от приятели нови и стари.

Но Съдба ведно с Бедност към мен

се държаха добре този ден

и чрез тях аз можах да позная

любовта на приятеля — тая

8175 любов, дето навеки остава

и дори при беда оцелява.

Щом разбрал как ми страда душата,

този пръв мой другар бързешката

ме намери, дълбоко се трогна,

8180 и с каквото можа ми помогна

да открия спасителен път.

И сега в мен звучи му гласът:

„Драги мой, ето мойто имане —

рече той. — Нека твое остане.

8185 Щом ти трябва, вземи си, без страх

че извършил би някакъв грях.“

„Ала колко?“ — попитах смутен.

„Толкоз, колкото искаш. За мен

туй богатство не струва куп плява,

8190 щом другарството то не скрепява.

В деня, в който със теб се видяхме,

отведнъж се така опознахме,

че се дружба роди между нас

и тя още от първия час

8195 на проверка подложена беше.

Оттогаз още ясно личеше,

че ще бъде тя трайна и здрава

и че рядко се среща такава

(предварително как ще прозреш

8200 с какви хора ще се събереш?)

От днес всичките земни блага,

на които се радвам сега,

ще са общи — за теб и за мен.

Ще съм ти цял живот задължен.

8205 заради тази дружба, която

ни обвърза навеки сърцата.

Аз за твойто добро съм готов

да живея живот най-суров,

да пожертвам имот и пари

8210 и в затвора да ида дори…“

        За да видя, че всичко това

не е наниз от празни слова,

ти предложи ми сам да посегна

към парите ти… Как да протегна

8215 към тях свойта ръка на бедняк,

който милост очаква, и как

плахостта и срама да надвия?

Та нали при такваз орисия

най-добре ще е, бидейки сам,

8220 само аз свойте грижи да знам.

Защо други да ги научават?

Но въпрос в този случай не става

за тез просяци мними, които

със нечисти кроежи се скитат,

8225 за да мамят кого както могат,

и под външност привидно убога

скриват своя разкош и твърдят

с глас коварен, под път и над път,

че са бедни, а всъщност с просия

8230 пълнят своята тежка кесия.

Ала днес за тях бих предпочел

да мълча. Инак бих си довел

твърде много бели на главата,

ако тук им разбуля лъжата.

8235 Лицемерните страшно намразват

тез, които им правдата казват.

Луд ли бях, та със чисто сърце

доверчиво протягах ръце

към онези приятели мними?

8240 Глупостта ли чак тъй навреди ми?

Днес съм вече от всички презрян,

за отплата бях грубо руган,

тъй съм слаб, незначителен, дребен,

че се чувствам съвсем непотребен.

8245 Ти единствен не ме изостави

и от нашата дружба направи

нещо свидно и толкоз човечно,

че тя стана ни спътница вечна

и затуй аз, дордето живея,

8250 непрестанно за теб ще милея.

И понеже ще дойде денят,

в който, знам, ще ми секне дъхът,

и тогава съдбовният жребий

ще ме телом откъсне от тебе,

8255 аз теша се все пак, че Смъртта

поразява в нас само плътта —

туй, което е преходно, тленно…

Вероятно е вече решено

свише точно кога, щем не щем,

8260 Богу дух ние ще предадем.

Смъртта чака фаталния час,

за да дойде да вземе и нас…

Но аз, драги мой, съм убеден,

че ако пръв умра някой ден,

8265 ще е тъй силна в нас близостта,

че тогава напук на Смъртта,

ще остана във теб да живея.

Ако пръв озовеш се при нея,

ти във мойто сърце ще пребъдеш,

8270 докато и аз ида отвъде.

Припомни си, приятелю мой,

как след своята смърт Пиритой

оживял на Тезей във сърцето[4].

Тях ги свързвало чувство, което

8275 им доставяло толкоз отрада,

че Тезей бил готов даже в ада,

при нечути тегла и несгоди,

своя най-мил другар да споходи.

Бедността от Смъртта е по-зла:

8280 тя чрез ред непосилни тегла

и духа, и плътта угнетява.

За момент дори тя не престава

повсеместно да сее раздор,

да заплашва със срам и позор.

8285 Тя на всички безспирно вреди

и им носи беди след беди.

Бедността ще се явно окаже

от Смъртта по-отблъскваща даже.

Та нали Смъртта мир ни доставя

8290 и в един миг човека избавя,

прекратявайки земните дни,

от безбройните тежки злини.

И макар че е страшна за нас,

тя измъчва ни най-много час.

8295 Драги, я си спомни Соломон,

легендарния цар, чийто трон

тачен бил и във Ерусалим.

Та чуй как тоз мъдрец своя син[5]

8300 поучавал: „Дордето си жив,

гледай, сине, където да бродиш,

да не те нивга бедност споходи.

По-добре превърни се на прах,

но недей става гол сиромах!

8305 Бедността носи срам, нищета,

тя е по-зла дори от смъртта!“

И наистина, който е беден,

във живота е вечно последен.

Изоставен, немил, малтретиран,

8310 той от всички в тоз свят е презиран.

Ала не само цар Соломон

така мислел. Дори по закон

за неверник беднякът минава

и презрение той заслужава.

8315 Бедността е направо зловеща.

Но сега, драги, чуй друго нещо:

Ако ти се числиш към онези,

дето трупат пари във ковчези,

най-добре ще е да се вречеш,

8320 че подаръци ще раздадеш,

и за своята щедрост, в замяна,

ще се радваш на роза уханна.

Драги, аз със увереност знам,

че не си сребролюбец голям,

8325 но щом даваш, разумно прави го,

да не паднеш под тежкото иго

на жестоката Бедност, че тя

ще те мъчи до гроб в нищета,

непрестанно ще бъдеш подложен

8330 на насмешки и никой заможен

помощ нивга на теб не би дал,

щом си свойте пари пропилял.

        На разумната щедрост сега

ще се върна: с широка ръка

8335 давай ягоди, сливи, малини,

круши, ябълки, пъпеши, дини,

зрели мушмули, гроздове едри…

Ако ти тези дарове щедри

от пазара си купил, тогаз

8340 излъжи, че е идвал у вас

отдалече твой близък другар

и на теб ги е дал като дар.

Постарай се със светски обноски,

но без много големи разноски,

8345 ако туй става през пролетта,

да даряваш букети цветя.

Освен туй е добре да се знае,

че подаръкът много влияе

върху нрава: дори на клюкаря

8350 той устата успешно затваря,

тъй че вместо злина да ти стори,

ще го чуеш, че вече говори

за спогодба. Дори съдията

във подаръка вижда отплата,

8355 инак той би мизерно живял.

Нали знаеш, че лъвския дял

взема тоз, който дава рушвети.

Довери се на мойте съвети —

знай, че щом ги добре изпълняваш,

8360 неминуемо ти ще успяваш.

Който дава, пристоен изглежда

и добре си живота нарежда,

ала другите той развращава,

без да ще, като ги принуждава

8365 да му винаги с нещо угаждат

и с това робски дух в тях насажда.

Щом си с дарове скъпи в ръцете,

ще подкупиш дори боговете.

Затова, драги мой, занапред

8370 следвай моя изпитан съвет.

Щом си твърдо решение взел

да достигнеш желаната цел,

щом е помощ Амур обещал,

той не би се и миг колебал

8375 да го стори и в най-кратко време

може замъка той да превземе.

Ще намери надеждна опора

във Венера и скоро затвора

ще превърне в руини и прах.

8380 И ще можеш тогава без страх

да отидеш и сам до онази

малка роза, която се пази

денонощно от стражи жестоки

и от зидове доста високи.

8385 Щом до розата се добереш,

трябва цял да й се отдадеш,

да я пазиш, да бъдеш нащрек.

Знай, че само грижовен човек

ще се чувства неземно честит

8390 от успеха, щом с труд упорит

го постигне, ала се налага

след туй грижи безспир да полага

за да бъде опазен докрай.

Според мене е чист негодяй

8395 този, който с любима жена

се разделя по своя вина.

Благородство и чест притежава

онзи мъж, който верен остава

на любимата[6], щом е почтена,

8400 щом е с благост и ум надарена

и със свойта любов не търгува.

От продажна любов се страхува

всяка млада жена: за разврат

няма място във нейния свят.

8405 Но ако за пари се отдава,

тя любовния плам не познава

и за този й грях й се пада

да изтлее в катрана на ада,

а не милост да чака от Бога!

8410 Една алчна жена може много

драгоценни неща да заграби

от мъжа си… Мъжете са слаби,

ако те всеотдайно обичат

и в любов многолетна се вричат.

8415 Нали сам Ювенал укорява

Хиберина[7], която признава,

че едното око би си дала,

но не би в никой случай живяла

със един само мъж. Та нали

8420 един само не ще утоли

на жената природата страстна.

И когато жената е свястна

и обича със жар всеотдайна,

невъзможно е в себе си тайно

8425 да не иска, където да ходи,

своя мъж за носа тя да води.

А какво биха сторили тия,

за които, уви, търговия

любовта е? Аз зная, че всички

8430 жени имат вродени привички

да измъчват мъжа най-позорно,

ако той се отнася покорно

спрямо тях — та нали Ювенал

таквиз примери много е дал.

Ала след като всяко твърдение

предполага все пак изключение,

то когато жените са свестни,

добродетелни, хрисими, честни,

той изказва съвсем друго мнение.

8440 Ако някой мъж има влечение

към такава жена, той не бива

да си мисли, че с външност красива

ще успее да я завладее.

Впечатлил би я той, щом умее

8445 да се учи на мъдрост от книга,

чрез четмо своя дух да въздига,

от наука дори да разбира.

Мъжът, който жена си избира

според външния вид, нека знае,

8450 че красивото дълго не трае,

че му времето бързо минава,

както всеки свеж цвят прецъфтява,

че когато човек застарее,

хубостта безвъзвратно линее.

8455 Щом с Разумност обвържеш се ти,

докато ти сърцето тупти,

с теб ще бъде тя. Старите хора

виждат в нея най-здрава опора:

тя със времето не намалява

8460 и безценни съвети им дава.

Щом младежът е умен и мил,

щом се е с добрини проявил,

той ще бъде любим и ценѐн.

И добрата жена според мен

8465 ще се чувства щастлива, когато

на такъв отдаде си душата.

Ако момък, изискан и мил,

на любимата си е решил

да изпрати любовни куплети,

8470 както правят добрите поети,

да я хвали със стих и със песен,

за да бъде успехът му лесен,

ще му кажа: „Уви, стиховете

не се много ценят, мой поете.

8475 Дори някои дами да хвалят,

стиха, с него звезди не се свалят.

Друго нещо е тежка кесия

или пълна с бижута кутия.

Щом съзре ги жената, без време

8480 ще се спусне към тях да ги вземе…

Но ако само те я привличат,

друго надали тя ще обича,

а това си е пагубно зло.“

[1] Тарса — древен град в Мала Азия, родното място на св. Павел. ↑

[2] Жан дьо Мьон се позовава на „Песен за Роланд“. (Вж. „Песен за Роланд“, библ. „Ариел“, изд. „Народна култура“, с., 1985) ↑

[3] Авторът има предвид поемата на Овидий „Средства против любовта“, 749. ↑

[4] Царят на лапитите Пиритой помогнал на приятеля си Тезей да отвлече Елена, а от своя страна атинянинът слязъл заедно с него в подземния свят, за да откраднат Персефона. Но ги заловили и Тезей бил освободен от Херакъл, докато Пиритой останал там прикован завинаги. ↑

[5] Вж. Библия, Книга на Еклесиаста или Проповедника, 15:29. (Главите, съдържащи се след 12-а глава в тази книга, се приемат само от католиците.) ↑

[6] Вж. Овидий, „Любовно изкуство“, ІІ, 13. По-надолу Жан дьо Мьон многократно ще се позовава на книга втора от Овидиевата поема, също така посветена на средствата за запазване на любовните завоевания. ↑

[7] Авторът се позовава на римския поет сатирик Децим Юний Ювенал (ок. 60 — след 127), „Сатири“, VI, 53–54. ↑

Преди време не е тъй било.

8485 Както знаеш прекрасно и ти,

наште майки и наште бащи

на свой ред са изпитвали страст,

но били по-различни от нас.

Ненаситната алчност в душата

8490 за тях още била непозната.

По-добър бил тогава светът:

имали и какво да ядат,

и при нужда какво да обличат.

Те могли из полята да тичат,

8495 и да ходят на лов из гората —

там готова била им храната.

Вместо с хляб, вместо с ястие месно

те са можели много по-лесно,

като скитат нашир и надлъж,

8500 да берат свежи гъби след дъжд,

да ядат боровинки, глогини,

круши, жълъди, черни къпини,

грах и кестени, трънки стипчиви,

джанки, орехи, ябълки, сливи,

8505 зърна едри от зряла пшеница,

крехки корени, млада тревица

сред зелените гъсти шубраци,

грозде (те не го мачкали в каци),

а пчелите им давали мед…

8510 Щом човек бил от жажда обзет,

от чешма вода пиел студена,

а не вино, със мед подсладено.

Той все още със плуг не орял,

а се хранел с каквото Бог дал

8515 и добре преживявал все пак,

без да търси ни риба, ни рак.

Облеклото от кожи си правел

(нито стрижел ги, нито ги щавел),

носел вълнени дрехи при студ,

8520 но все още не си давал труд

да преде, да тъче и да шие.

Не живеел тогаз, както ние,

в своя къща, а с шума и клони

си стъкмявал колиби, заслони.

8525 Търсел дупки в дълбоки дерета,

във коруби на стари дървета,

под високи и страшни чукари

и се криел, когато удари

гръм небесен с неистова мощ.

8530 А когато настанела нощ,

вместо в пухени меки легла,

той бил свикнал тревисти стъбла

и мек мъх на земята да туря,

за да спи върху тях. А след буря,

8535 щом просветнело ведро небето

и щом вятърът стихнел в полето

(както става през ранната пролет),

щом ятата, унесени в полет,

се издигнели до небесата

8540 да приветстват със песен зората,

със лъчи озарила простора,

Зефир заедно с чудната Флора

разкрасявали с багри земята.

Нали те, щом създали цветята,

8545 в ранна пролет поели на път,

не подминали нива, ни рът,

и в поля и в долове — навред

те цветя засадили безчет,

за да могат със тях да се кичат

8550 тез, които се силно обичат,

без да чувстват ни срам, нито грях.

Та тогава, привлечен от тях,

Зефир идвал със своята Флора

и разстилал пред земните хора

8555 многобагрени, пищни килими

от цветя и листа, несравними

по изящност. В поля и гори

засиявали ярки зари,

сякаш тъкмо в момента Земята

8560 била в яростен спор с небесата

и целяла с това да докаже,

че по блясък и прелест тя даже

и самите звезди надминава.

На такова легло те тогава,

8565 без коварство и хитри преструвки

си разменяли страстни целувки

и могли един друг да обичат,

без да трябва в любов да се вричат,

А дърветата, свеждайки клони,

8570 за тях правели сгодни заслони,

и завеси отпускали тежко

пред лъчите на слънцето жежко.

Обладани от най-чиста радост,

там прекарвали своята младост

8575 във игри и забави охолни

тези хора свободни и волни

и дордето се чувствали млади,

навред търсели само наслади.

Не били им все още познати

8580 ни крале, нито пищни палати,

нито принцове алчни, защото

не било ги създало там Злото.

Всички в сговор благата делели

и за по-голям дял не ламтели.

8585 Те се водели от мъдростта,

че в тоз свят любовта и властта

не дружат, че щом власт те опива,

любовта неизбежно загива.

А за жалост голяма тъй става

8590 там, където мъжът продължава

за всевластен умник да се смята

и със бой си наказва жената.

Ту глупачка я често нарича

затова, че премного обича

8595 с часове да стои на мегдана,

ту я мъмри, че с нова премяна

е отишла със друг мъж на среща.

Невъзможно е обич гореща

да цари помежду двама млади,

8600 ако жажда за власт се обади

у мъжа. Той жена си тогава

непрекъснато ще укорява:

„Докога ще ме, жено, ядосваш

със това, че безсрамно скитосваш

8605 и с разпуснати хора дружиш.

Щом на работа ида, търчиш

незабавно при тях да танцуваш

и без никакъв свян там лудуваш,

като морска сирена се мяташ

8610 и за блудница вече те смятат

(дано Бог те накаже жестоко!).

Щом на път се отправя със стока

за Холандско или пък за Рим,

ти си слагаш бижута и грим

8615 и навън, в чисто нова премяна,

се затирваш кокетна, засмяна,

а след теб клюки плъзват веднага.

Един близък другар ми долага,

че когато те някой попита

8620 защо все тъй изглеждаш честита,

отговаряш му с тон убеден,

че било уж от обич към мен.

Към мен? Ах, колко жалък съм аз!

Та нима знаеш ти в този час

8625 дали ял съм, добре ли съм спал,

дали жив съм, или съм умрял?

Да се радвам ли днеска, задето

не ме цапна с парцал по лицето?

Аз не струвам и пукнат петак,

8630 щом ме смяташ за кръгъл глупак,

а не си яла още пердаха.

Та нали вече всички разбраха

колко лъжеш. Ти стигна дотам,

че и мен дори хвана ме срам.

8635 Поначало ли глупав си бях

или пък чак дотам полудях

в деня, в който те взех за жена,

и с това си навлякох злина?

Ако ти днес живееш в доволство,

8640 сред наслади и пищно охолство,

зарад мен ли тъкмиш се, кажи?

На кого тези плоски лъжи?

Да не би да ме смяташ за тъп

и завеян? Със тоз накит скъп

8645 съблазнила би всеки мъж млад,

всеки блудник, затънал в разврат,

който курвите дебне и с тях

се отдава на блудство и грях.

Аз, откакто ти станах съпруг,

8650 не съм лъган тъй подло от друг.

Нима крача до твоето рамо,

да те пазя от вятъра само?

Примамлива не съм те видял —

пред мен слагаш елече и шал

8655 или някаква стара одежда.

Все едно ти е как ми изглеждаш,

на наивница все ми се правиш,

и все искаш да ме злепоставиш,

Колко страдам — аз само си знам.

8660 Ако днес не възпира ме срам

и не бях лековерен добряк,

с риск да мина за груб дебелак,

така хубаво бих те набил,

твоя вирнат нос тъй бих натрил,

8665 че до гроб да не го ти забравиш.

Ами я ми кажи какво правиш

с нови накити, с нови одежди

сред мъжете? На мен ми изглежда

непростимо, че ти неведнъж

8670 си на среща била с онзи мъж

със зелената шапка. Какво ли

той желае от теб да измоли?

Защо ходите все неразделни

и във делнични дни, и в неделни?

8675 Какво толкоз си казвате там,

какво свързва ви — искам да знам!

Ако с него все тъй се държиш,

скоро ти ще ме жив умориш,

яд прояжда ме, хваща ме бяс…

8680 Ако пак с него видя те аз,

такъв бой ще ядеш ти от мен,

че ще помниш до гроб този ден.

На теб само пердах се полага.

(Ех, дано да ми Господ помага!)

8685 Щом не щеш да стоиш настрани

от известните вред хаймани,

щом на тях се стремиш да се нравиш,

със пердах ще се само оправиш.

Нийде няма да ходиш без мене!

8690 Вътре вкъщи и нощем, и денем

като вързана ти ще стоиш,

че на мен ти покорство дължиш!

Питам аз кой те дявол сближи

с тез развратници долни? Кажи

8695 защо всеки ден ходиш при тях?

Затова ли се с тебе венчах?

Заслужаваш ли ти любовта ми,

щом те някакъв блудник подмами!

Ти, мръснице, ми сложи рога.

8700 Как да вярвам на тебе сега?

Кой ли дявол ми стори туй зло

да деля с тебе брачно легло?

Ако вслушал се бях в Теофраст[1],

не бих никога брак сключил аз.

8705 С пълно право той смятал за луд

оня, който си туря хамут

чрез женитба и лесно приема,

дорде жив е, да тегли ярема.

Грозна, хубава, бедна, богата,

8710 все едно: зло ни носи жената.

Теофраст на света завещава

Златна книга[2] и тя заслужава

да се учи в училище даже.

Той във нея цели да покаже

8715 колко е злополучна съдбата

на мъжете-съпрузи, когато

във дома си, сред крамоли долни,

те се чувстват досущ като болни.

И за всичко това той вини

8720 безразсъдните, нагли жени.

Добро няма от тях да дочака

никой свестен мъж, тъй като всяка

жена има едно във главата —

на мъжа си да трови душата.

8725 Най-добре ще е, вместо да стене,

да докопа мъжът й остена

и така лудостта й да спре?

Който с бедна жена се сбере,

цял живот като роб ще слугува,

8730 ще я храни, облича, обува.

Но и който си вири главата,

че жена му е много богата,

според мен и на него се пада

да се тюхка безспир и да страда

8735 от това, че го гледа надуто,

че е много надменна… Комуто

отреди Бог красива жена,

той налита на друга злина:

мъже разни при нея се спират,

8740 непрекъснато те я задирят

и когато почувстват я близка,

със похвали подмамват я низко,

лесно тя се обвързва със тях

и върви неизбежно към грях.

8745 Всяка хубава кула в обсада

твърде често в ръце вражи пада,

а не е ли жената красива,

тя сама при мъжете отива.

Що да стори съпругът тогава,

8750 със какво да я той обуздава,

щом по нея залитат мъжете

и сама им се тика в ръцете?

Той ще стане за смях и за срам,

ако тръгне насреща им сам.

8755 Кой от грях би предпазил жените,

щом дружат със мъже упорити?

Какво друго могла би да стори

Пенелопа[3] с таквиз ухажори?

И Лукреция[4] дан на страстта

8760 би платила, уви, ала тя,

както знаеш, се самоубила,

затова че я бил изнасилил

на злодея Тарквиний синът.

Ни баща й тогаз, ни мъжът,

8765 ни роднините й милостиви,

не могли, както пише Тит Ливий,

тази горда жена да възпрат

да прониже с нож своята гръд.

Те изтъквали доводи разни,

8770 но, уви, било всичко напразно…

Най-загрижен за нея, най-мил

бил съпругът й: той я тешил

във гласа със съчувствена болка

и безспир убеждавал я колко

8775 непорочна била пред небето…

Нали щом е невинно сърцето,

в никой случай не бива тогава

за греховна плътта да минава:

тя остава си чиста, безгрешна.

8780 Но Лукреция все безутешна

си оставала… Тя била скрила

до гърдите си нож и решила

във сърцето си да го забие.

«Мили мои — им рекла тя — вие

8785 благосклонно държите се с мен,

но грехът ще ме мъчи весден.

Мир не ще найда в земния път.»

Тя пронизала своята гръд,

със върха на студения нож

8790 и умряла без капчица мощ.

Ала малко преди да го стори,

те я чули за мъст да говори,

да ги моли през плач зарад нея

да накажат най-строго злодея,

8795 та отпосле жените да знаят,

че насилникът трябва накрая

да плати дан със свойта глава.

А Тарквиний след всичко това

със сина си — със тоз изверг блуден —

8800 във далечни земи бил прокуден

и там те не след дълго умрели.

Оттогава в Рим вече не щели

цар да имат на своя престол

и да гледат такъв произвол.

8805 В наше време, за жалост голяма,

Пенелопи, Лукреции няма,

ни една жена днес не се дразни,

че й някой предлага съблазни,

ако пък още няма поклонник,

8810 тя самата си търси любовник.

Така мислят сега много хора

и открито за туй си говорят,

а пък аз още чудя се как

толкоз много мъже сключват брак

8815 и как скланят в опасния път

безразсъдно все тъй да вървят.

Как над тях лудостта взема власт,

защо някаква пагубна страст

от разсъдък съвсем ги лишава?

8820 Който кон си купува, внимава

да не харчи напразно пари.

Ако конят със чул е покрит,

ще го махне, отпред и отзад

ще огледа въпросния ат.

8825 А щом става въпрос за жената,

той постъпва съвсем слепешката.

От пръв поглед, добра да е даже,

една дама не ще го покаже,

та какво ли остава, щом злоба

8830 крие нейната хитра особа.

Гледа тя да се нрави, дордето

на мъжа завладее сърцето,

а след сватбата всяка жена

се показва със свойта злина

8835 и мъжът вече вижда каква е,

ала късно е той да се кае.

И съпруга добра да си вземе,

мъжът почва във най-близко време

да се тюхка, че бил сключил брак,

8840 и се мисли за кръгъл глупак.

Със две думи ще кажа накратко,

че почтените дами по-рядко

и от птиците феникс се срещат.

В тоз момент за Валерий[5] се сещам —

8845 според него, щом някой обича,

на страдание той се обрича

и живее до гроба в тревога.

За почтените дами аз мога

да твърдя, па макар да е жалко,

8850 че по брой те са даже по-малко

и от белите врани в горите

Ще призная все пак, че жените

са със хубаво тяло дарени.

Аз изпитвам известно стеснение

8855 да не бъда, без право, винен,

че не съм към жените почтен,

Нека тоз, който иска да знае

между всичките дами коя е

благородна и честна, навред

8860 да я търси, ала отнапред

ще му кажа, че тя е прилична

на чер лебед и може отлично

да изпъкне, защото е рядка.

Ювенал в една сатира кратка[6]

8865 ни говори за всичко това

със правдиви и точни слова:

«Жена честна откриеш ли сам,

на колене падни в някой храм

и отдай на бог Юпитер слава,

8870 после в дар принеси златна крава

на Юнона[7] — под тез небеса

рядко стават таквиз чудеса.»

Щом ума си мъжът не опича

и по лоши жени се увлича

8875 в безразсъдството си (а нали те

надминават по брой и пчелите —

в Древността и Валерий тъй смятал,

а той вещо познавал жената),

на какво ли такъв мъж разчита?

8880 Той в такива конци се оплита,

че във брака погубва изцяло

и духа си, и своето тяло.

Сам Валерий, когато разбира,

че Руфин за женитба припира

8885 и с това си неволя навлича,

поучителни думи изрича:

«Мой приятелю, с твойте стремежи

ще попаднеш в коварните мрежи

на лукава и хитра жена,

8890 а това е фатална злина.»

Слушай как, с проницателен ум,

Ювенал дал съвет на Постум[8]:

«Що ти трябва, Постуме, жена?

По-добре от висока стена

8895 слепешком се хвърли във водата,

надени си ярем на главата

или пък увисни на въже.

Като толкова други мъже

и ти днес си от лудост обзет

8900 и приемаш най-страшния гнет.»

В Стара Гърция цар Фороней

бил почитан като чародей,

но познал таквоз брачно тегло,

че на своето смъртно легло

8905 свойта мъка на брат си разкрил:

«Ще призная пред теб, брате мил,

че не бих знаел що е злина,

ако нямах изобщо жена.»

«Но това е тъй странно за мен!» —

8910 рекъл брат му съвсем изумен.

Фороней му отвърнал: «Така е,

всеки мъж, щом е женен, го знае.

Ако минеш и ти под венчило,

ще узнаеш какво е горнило.»

8915 И Пиер Абелар си признава,

че години наред продължавал

Елоиза[9] безспир да задиря.

Но от разказа му се разбира,

че не искала тя в никой случай

8920 брак законен със него да сключи.

Тя хем умна била, хем красива

и не щяла от него да скрива,

че любов таи в свойте гърди.

Но държала да го убеди

8925 да не се от женитбата блазни

и му давала примери разни,

за да види сам той, че съвсем

не е лек един брачен ярем,

че дори да е умна жената,

8930 не ще бъдат по-малки теглата.

В много книги тя чела била

за въпросните брачни тегла,

а нали, като всички жени,

и тя имала слаби страни.

8935 Хем желаела той да я люби,

хем не искала да си загуби

свободата. Дължала му тя

всеотдайност и страст в любовта,

но макар че любима била му,

8940 би се чувствала зле под властта му.

Абелар щял наука да прави,

и затуй длъжен бил да забрави

за женитбата. Впрочем и тя

не прикривала свойта мечта

8945 да се учи… Затуй шепнешком

му признавала често, че щом

продължително време го няма,

радостта й била по-голяма

всяка следваща среща. Обаче

8950 Абелар я обичал така, че

не приел този мъдър съвет

и поискал чрез брачен обет

да му стане законна жена.

Но, за жалост, голяма злина

8955 след това Абелар сполетяла:

както с него била се разбрала,

във един манастир в Аржантьой

Елоиза отишла… А той

бил кастриран във свойто легло

8960 една нощ във Париж. Това зло

му зачернило бъдните дни.

Първо станал монах в Сен Дьони,

после влязъл във друго абатство,

за да търси в църковното братство

8965 за духа си утеха и мир.

Сетне той основал манастир,

назовал го Свети Параклет

и след туй там, за негов късмет,

Елоиза игуменка става.

8970 Тя самата това споменава

във писмата до него и в тях

си признава, без срам и без страх,

че го силно и страстно обича,

макар там да го често нарича

8975 господарю и отче. Когато

разни хора четат й писмата,

те у тях предизвикват почуда,

а пък някой дори и за луда

би я сметнал. Днес, който желае,

8980 би могъл да се сам запознае

по-подробно с писмото, което,

с безгранична любов във сърцето,

тя изпраща му от манастира:

«Любов толкова силна напира

8985 в мен към вас, че и Цезарят в Рим,

на когото покорство дължим,

да рече да му стана съпруга

и да няма там никоя друга

на мен равна, аз бих се заклела

8990 че решително бих предпочела

за развратница тук да ме смятат,

вместо първа да бъда в Сената’»

И аз бих твърдял, без колебание,

че след нея такова създание

8995 на тоз свят не е още живяло.

Тя на своите страсти успяла,

със здрав разум и воля, юлар

да надене. Пиер Абелар

не би стигнал до жалка несрета,

9000 ако бил й последвал съвета.

Много зле се обвързва човек

чрез женитбата. Някакъв лек

дано може свети Жюлиен[10]

да даде някой ден и на мен

9005 (за един ли открил е той цяр!).

Бих желал и свети Леонар[11]

да ми някак помогне в бедата.

Нали щом си признаеш вината,

той предпазва от мъки сурови

9010 и спасява от тежки окови

всеки вече разкаян затворник,

осъзнал свойте грешки злосторни.

Ах, защо ли, наместо венчило,

не потърсих тогава бесило?

9015 Как попаднах на твойто кокетство?

Ти използваш го днес като средство

да ме мъчиш и в гроб да ме пратиш.

За какво ми е днес хубостта ти

и таз рокля, о, Боже всевишни,

9020 за която разноски излишни

неразумно направи? Та те

ме погубват, Исусе Христе.

Но за тебе е гордост това

и тъй нагло ти вириш глава,

9025 че наистина хваща ме бяс

и безспирно терзая се аз!

По таз рокля друг явно примира,

а в действителност тя мен възпира

да се радвам на твоето тяло.

9030 Вместо моя да бъдеш изцяло,

безобразно със мен се държиш,

все се фръцкаш и ханш ти въртиш

като долна кокетка шавлива.

В крайна сметка разбрах, че не бива

9035 всуе моят стремеж да пропада

без, за жалост, да чувствам наслада…

Забелязах, че щом си до мене,

ти показваш се все отегчена.

Само вечер, преди да си легнеш,

9040 ти не можеш все пак да избегнеш

да свалиш свойта рокля, защото

със мъжа си си лягаш в леглото,

както правят жените почтени,

но оставаш ти с ленти зелени

9045 във косата, а своето тяло

скриваш леко с едно наметало.

Закачени висят цяла нощ

твойте рокли — натрапчив разкош,

който не само че е ненужен,

9050 но ми носи тормоз незаслужен,

тъй болезнен, че ще побеснея.

Аз наистина ще полудея,

ако всичко това не продам.

Уви, по-добър изход не знам.

9055 Аз не само не сещам отрада,

а напротив изпитвам досада

от това, че си с хубави дрехи.

Вече твърдо решение взех и

във заложния дом ще ги дам

9060 или просто ще ги препродам.

Без тях колко ти струва снагата,

нещо ценно таиш ли в душата?

Аз не мога ни ум, ни чаровност

да открия у тебе. С готовност

9065 спорил бих с този, който твърди,

с цел околните да убеди,

че щом някоя вещ е красива,

тя на всеки човек ще отива,

че когато се кичи жената

9070 със брилянти, с бижута, с позлата,

непременно по-хубава става.

Със такива не си заслужава

да се спори, щом в книгите вещо

е посочено, че всяко нещо

9075 има свой чар и нито фин плат,

нито накит, ни лилиев цвят

ще направят една грозна дама

по-красива, щом в нея чар няма.

Външността си остава лъжовна

9080 и не прави жената чаровна.

Нека всяка жена осъзнава,

че е нейната хубост такава,

със каквато от Бог е дарена.

Добрината е също вродена.

9085 Ето виж какъв пример бих дал:

ако някой с чудесен воал

едно смрадно бунище застели

и цветя сини, жълти и бели

върху него разпръсне навред,

9090 пак бунище край гнилия плет

той ще има и пак ще смърди.

Ако някой рече да твърди,

че макар да е вътре смрадливо,

външно то ще изглежда красиво

9095 (както кичат се грозните дами

дано някой по тях се подмами),

на такъв по-добре му кажи,

че тоз видим ефект се дължи

на това, че очите човешки

9100 ни подвеждат и водят към грешки.

Сетивата не са съвършени,

а горките сърца, заблудени

от измамната външност приятна,

трудно биха могли да отгатнат

9105 кое в нашия свят е красиво

и кое е измамно, фалшиво.

Прозорливост във взора ни няма

и затуй все сме в плен на измама.

Ако всички мъже притежават

9110 остър поглед, едва ли тогава,

щом добре във жените се взират,

красота и финес ще намират

във това, че могли да обложат

облеклото си с най-скъпа кожа,

9115 че са с шалове скъпи, с галони,

че са с рокли с красиви фестони,

че са горди и важни на вид,

че жакетът с цветя е обшит,

че с таквиз труфила се закичват,

9120 та на кукли съвсем заприличват.

Ако някога Алкивиад[12]

(който бил за красавец признат:

от Природа той бил надарен

с мъжка сила и прелестен тен)

9125 бил отвътре видян, питам кой

би твърдял, че красавец бил той?

Каква хубост в подлец би открил?

На такова становище бил

и Боеций, а той е известен

9130 със това, че бил искрен и честен.

Със цел тезата си да докаже,

Аристотел цитира той даже

и твърди, че единствено рисът

най-добре различава какви са

9135 съществата, а то е, защото

надълбоко му вижда окото.

Откак белия свят е видяла,

Красота не е нивга живяла

в мир със Девственост. Ни в мемоари,

9140 ни в трактати на автори стари,

ни в епични поеми, ни в песни,

не се казва, че нявга в чудесни

отношения те са били.

Те при спор са дотолкова зли,

9145 че за тях би било немислимо,

стига малко предимство да имат,

да отстъпят и крачка дори.

Но на Девственост хич не спори

да участва успешно в борбата,

9150 щом е все срещу нея Съдбата.

Сметка дава си тя, че не може

малка хитрост поне да приложи,

затова в отстъпление често

преминава и все е злочеста,

9155 че във този отдавнашен спор

много рядко оказва отпор.

Грозота, като нейна слугиня,

много пъти съвсем без причина

се със Девственост грубо държи

(макар тя да й почит дължи),

9160 не й дава, уви, да се връща

даже в своята собствена къща:

злобно плашейки я с боздугана,

й налага изрична забрана

9165 вече никога нейният крак

да не стъпва на родния праг.

Зла орисница Девственост има,

тегобата й е нетърпима,

тя отникъде няма защита

9170 и на бягство най-вече разчита,

щом в опасност се види горката.

Уж добила е опит в борбата,

ала щом срещу нея застанат

всички в куп и натясно я хванат,

9175 то тогава каква съпротива

да оказва? Направо загива.

Грозота (дано зло я погуби!)

вместо ярост и удари груби

й дължи безусловна закрила.

9180 В краен случай дори би я скрила

от нападки под своята риза.

Красота, така както излиза,

също тъй укор строг заслужава,

а би трябвало да уважава

9185         и тя Девственост — обич и мир

да царят между тях и безспир

Красота да й почит отдава

и достойнствата й да признава,

да не я клевети никой път

9190 и да бди да не я осквернят.

Аз си спомням, че в шестата книга

чрез Сибила Вергилий издига

глас и казва[13] във свойта тирада,

че не ще бъде хвърлен във ада

9195 и че няма в катран да изтлее,

целомъдрено който живее.

Ако някоя дама не спира

цял ден свойто лице да гримира

и така куп мъже съблазнява,

9200 срещу Девственост тя обявява

неприкрит, безкомпромисен бой.

А пък Девственост има безброй

врагове и оттатък стените

манастирски: там често сестрите

9205 се отдават без свян и без страх

на пороци и, вършейки грях,

те нарочно я правят за срам.

Откъде тази злоба — не знам.

На Венера обрича се всяка,

9210 без да знае какъв дял я чака.

Непрестанно се пудрят и кичат

с цел едничка — мъже да привличат.

По стъгдите те тръгват на лов

и подмамват за плътска любов

9215 чрез вида си, подмолно приятен,

всеки срещнат по пътя развратен.

Затова накъдето да идат,

все натруфени те ще се видят:

и когато в салони танцуват,

9220 и когато във храм се черкуват,

търсят как на мъжа да се нравят,

а в действителност жертва го правят

на изконната своя порочност.

По тоз начин, макар не нарочно,

9225 тези дами обиждат и Бога,

щом към Него дори те не могат

да изпитват респект благоверен.

Те се вайкат със тон злонамерен,

че Всевишният Бог не ги бил

9230 със достатъчно хубост дарил.

Всяка носи венец на главата

от коприна или от позлата

и тъй гордо край тебе минава,

сякаш е увенчана със слава.

9235 Как се лъже горката жена,

как подбива тя свойта цена,

щом в стремежа да бъде прекрасна,

украшения слага ужасни,

и от нея по-грозни дори.

9240 Така тя Господ Бог позори,

и за много несръчен го смята,

щом така си претупва делата,

и направо й става обидно,

че и Бог се е трудил привидно.

9245 От прищевки обзета, тогава

тя във свойта суетност решава

външна някаква хубост да дири

във цветя, в диаманти, в сапфири

и в бижута от най-прост метал.

9250 Макар Бог да е тук-там създал

неща твърде невзрачни и грозни,

те на нея се струват луксозни.

И мъжът на такива капризи

се поддава: със накити, с ризи

9255 свойто тяло и той разкрасява.

Ала щом Бог ни тялото дава,

той не бива да бъде винен,

че бил някой си там ощетен

от това, че уж Господ го бил

9260 с недостатъчно хубост дарил.

Маловажно на мен ми се струва

с какви дрехи си, как се обуваш.

Аз се чувствам доволен човек,

щом одежди за студ и за пек

9265 притежавам. И шаечен плат

ще ме варди от дъжд и от хлад

така, както най-скъпа коприна,

без каквато аз мога да мина,

ако пази ме Бог от бедите.

9270 Ах, защо ли си хвърлям парите,

за да жънеш сред други успехи

и да носиш все хубави дрехи?

Лудориите ти предпочиташ,

непрекъснато миткаш и скиташ

9275 по стъгдите и в кал, и във прах

и не те е, уви, срам и страх

ни от мен, ни от Бога Всевишни.

Къде тласкат те тези излишни

украшения, дрехи, бижута?

9280 Всяка вечер те виждам надута,

а пък щом си свалиш облеклото

и до мен легнеш гола в леглото,

ти смразяваш ми буйната страст

и напразно опитвам се аз

9285 удоволствие малко поне

да намеря в кревата… Но не,

ти към мене лице не обръщаш

и на моя копнеж не отвръщаш.

Като дявол ехиден хитруваш,

9290 някой път се на болна преструваш

и хем охкаш, хем в плач се задавяш,

в подлостта си дотам се забравяш,

че див ужас обзема ме вече

и от тебе стоя надалече,

9295 докато нощ навънка тежи.

Нима в нещо сгрешил съм, кажи!

Все тъй чудно за мен си остава

как развратникът с теб утолява

свойте страсти, щом тъй се държиш

9300 и със него и щом се въртиш

със любовника си по бял ден,

както правиш го нощем със мен.

Аз не знам защо толкоз желаеш

да скитосваш безспир, да се шляеш

9305 със различни мъже извратени

из гори и ливади зелени

и със весели песни забавни

се увличаш в игри леконравни?

Докато те лежат с теб в тревата,

9310 явно нямат контрол на устата

и злословят, на мене напук:

«Твоят глупав и гаден съпруг

те ревнува сега може би…»

Дано вълчите остри зъби

9315 ти разкъсат порочната плът,

дано кучета зли те ядат!

Ти, развратнице с блудни забежки,

със разпуснати нрави лудешки,

кучко мръсна, престъпнице долна,

9320 на легло дано тръшнеш се болна,

щом с негодници разни бесуваш

и не се ни най-малко срамуваш!

Твоят нагъл пладнешки разврат

предизвиква в мен злоба и яд.

9325 Като жертва на твоя разгул,

без да ща, при епископ Арнул[14]

се видях — той се бил посвещавал

рогоносците да защитава

и затуй в свойто братство прие ме.

9330 Кой могъл би във нашето време

да открие против брака лек?

Щом брак сключил е някой човек,

и да има очи за хиляда,

неизбежно той все ще си страда;

9335 ако ще ден и нощ да внимава,

неминуемо рискът остава.

Наумили си нещо жената,

не се нивга от него отмята

и докрай отстоява го тя.

9340 А пък колкото до любовта,

ще призная пред теб, че дори

Ювенал не ви строго кори.

Вездесъщата плътска наслада —

казва той в една сатира[15] — спада

9345 към онез грехове на жената,

за които изобщо сърцата

вина нямат. Самите жени

и към още по-страшни злини

по инстинкт се безспирно стремят.

9350 Нали знаеш, че не един път

много мащехи, пълни със злоба,

са изпращали рано във гроба

беззащитни деца. Те с магии,

със отвари и куп дяволии

9355 злодеяния вършат. Та кой

точно казал би техния брой?

Все към плътски наслади жената

се стреми и затуй пред разврата

много рядко жените се спират.

9360 Оправдание те си намират,

ако тръгнат по тоз хлъзгав път,

и натам неотклонно вървят.

Не си струва мъжът да понечи

в този пъклен стремеж да им пречи.

9365 Открай време мъжете без власт

си остават пред женската страст.

Убеден съм, че никаква сила

не би женския нрав променила

ни със злобни обиди, ни с бой.

9370 Който властва в душите им, той

и над тяхното тяло ще може

да се в някакъв случай наложи,

но по-скоро това е химера.

Та как мога аз цяр да намеря

9375 срещу разните коцкари, дето

със позор ми покриха лицето.

Със заплахи да пробвам? Едва ли

полза някаква биха те дали.

Ако с бой пък опитам, с това

9380 ще затрия сам свойта глава.

Те са толкова зли и безсрамни,

лекомислени, буйни, измамни,

че отстъпват пред всякакъв грях.

Пет пари аз не струвам за тях.

9385 Във нахалството си, за почуда,

някой път стигат те до полуда

а порокът в душите им млади

пали гибелни, пагубни клади,

По лош път се е всеки увлякъл,

9390 всеки мисли се сам за Херакъл,

за Самсон[16] или пък за Роланд.

Знам, че първите двама по стан

не били различими почти

(по-подробно за тях прочети

9395 какво пише свети Августин[17]).

За Херакъл най-вещо Солин[18]

ни говори: тъй силна снага

не е имал друг мъж досега;

седем стъпки висок бил на ръст,

9400 а пък в схватките тъй бил чевръст,

че дванайсет чудовища страшни

победил в боеве ръкопашни.

За последното — за Деянира[19] —

сили в себе си той не намирал.

9405 Тя била му съпруга любима,

но той обич престанал да има

към жена си, защото Иола

запленила го… Ревност пробола

Деянира. Ужасно сърдита,

9410 една риза, с отрова пропита,

тя му пратила. Стройното тяло

в огън страшен за миг запламтяло

и всесилният, горд великан

бил от свойта жена обуздан.

9415 Самсон също със сила блестял

и това си достойнство дължал

на косата си. Без напрежение,

с десет души той водел сражение

като с десет петли, но Далила

9420 от косата го подло лишила.

Ако аз продължа да говоря,

може грешка неволна да сторя

и когато със някой мръсник

се сбереш, още в първия миг

9425 ти така ще представиш нещата,

че той я ще ми счупи главата,

я от бой ще ми смели гръбнака.

Предпочитам, дордето кривакът

е във моите здрави ръце,

9430 отвратил се от твойто лице,

така теб с него аз да наложа,

че да смъкна завчас твойта кожа.

И не ще могат нито съседи,

ни любовници, ни братовчеди

9435 да ти дойдат на помощ тогаз.

Та нима брак предложих ти аз,

за да бъда така опетнен?

Да е трижди проклет този ден,

в който мен ме е майка родила,

9440 щом безсрамно си ти позволила

на тез кучета мръсни и гнусни

да те милват и с думи изкусни

да те вкарат в тоз гибелен път.

Та нали тъкмо аз съм мъжът,

9445 на когото тъй скъпо му струва

да те храни, облича, обува!

Нали аз господар съм ти днес!

Ти защо оскверни мойта чест,

защо с долни мъже все дружиш

9450 и пред хората тъй ме петниш?

Чрез съблазни, за срам и позор,

тъй размътиха те твоя взор,

че, не виждайки нищо от сласт,

ти изпадна под тяхната власт.

9455 Зад гърба ти те хули изричат,

а пред тебе в любов ти се вричат.

Уж с теб искрено всички общуват,

а отминеш ли, вече се чуват

и сплетни, и одумки лукави.

9460 Всеки всичко за себе си прави,

но, уви, ти това не разбираш

и в ръцете им все се навираш,

а те знаят какво да ти искат:

ще те галят, опипват, натискат,

9465 без да срещат от теб съпротива…

При тях всяка жена тъй отива.

Като мъж, на мен също така

ми се ще да погаля с ръка

женско тяло, да сетя наслада

9470 не, обаче, от твойта плът млада,

не от ласките, дето раздаваш.

Как ревнувам, че ти позволяваш

да те гледат с какво си обута,

да се радват на твойте бижута,

9475 на безбройните ти тоалети,

на токите, на твойте жакети.

И за всичко пари съм ти е дал

аз, съпругът ти, този абдал,

този честен наивник, когото

9480 ти зарязваш безсрамно, защото

те очакват мъже нечестиви.

При тях ходиш ти с рокли красиви,

всеки път се обличаш богато,

слагаш разни бижута от злато,

9485 за които аз хиляди лири

на най-опитните ювелири

заплатих… А днес вехна, слабея,

но за по-добри дни аз не смея

и да мисля при тези неволи.

9490 От това, дето носиш, какво ли

би ме радвало? Тези ширити,

тези шапки, със злато обшити,

по най-скъпите модни модели,

тези толкова фини кордели,

9495 тези обръчи в златен обков,

колието, жакетът ти нов,

тези панделки, тези венчета,

украсени с изящни цветчета,

тез бижута от слонова кост,

9500 всички те предизвикват в мен злост.

Инкрустирани с чисти рубини,

те са тъй грациозни, тъй фини,

тъй блещукат със ред изумруди,

че на чара ти всеки се чуди.

9505 Тези брошки и тези гердани,

тези рокли и тези колани

с фини перли и с тежка позлата,

та нима ти им знаеш цената?

Каква полза аз имам от тях,

9510 щом като те въвличат те в грях.

Всички твои обувки чудесни

са направени толкова тесни,

че ти често си вдигаш полата

да ти гледат мъжете краката.

9515 От свети Тибо искам едно:

да ми дързост дари, та дано

да продам всичко туй за три дена,

а пък ти да скимтиш унизена

във краката ми. В името Боже

9520 се кълна, че тъй вече не може!

Не ти трябват одежди излишни:

ще останеш със рокля кълчищна,

с пола груба и с шаечна дреха,

а отгоре, все пак за утеха,

9525 с един шал, но съвсем овехтял,

че да будиш у хората жал.

Ще си слагаш на кръста колан,

но не сърмен и не златоткан,

а от кожа, и то от най-проста.

9530 Едни мои ботуши са доста

овехтели, обаче аз знам

на кой вещ обущар да ги дам

да ти спретне такива обуща,

че весден да ги носиш с навуща.

9535 Ще захвърлиш и всичко, с което

ти се гиздиш и ходиш, където

те очакват развратници млади,

та ведно с тях ти в плътски наслади

да се валяш без срам по тревата.

9540 Не ща там да ти стъпват краката!

А сега ми кажи, ама честно,

че на мене не ми е известно,

откъде е онази премяна,

със която ти бе на мегдана

9545 с покварени мъже да играеш?

Отговаряй! Ти най-добре знаеш,

а аз нямам изобщо хабер…

Ти закле се в свети Филибер,

в свети Петър и в други светии

9550 (за да нямаш със мен разправии),

че платът е от твоята майка,

че тя вечно за мене се вайка

да не харча по тебе пари,

че била уж готова дори

9555 всички разходи тя да поеме.

Аз си мисля, че вече е време

някой даже с пердах да накара

тази мръсна развратница стара

да узнае какво заслужава,

9560 след като тя ме тъй заблуждава.

Досега аз от нея такива

измишльотини чух, че не бива

тъкмо нея да питам дали

ти си искрена с мене. Нали,

9565 както казват навред, дъщерята

се най-често на майка си мята.

Вие сте от еднакво тесто

и аз вече разбирам защо

срещу мен се сговаряте тайно.

9570 Та нали за мнозина е знайно,

че и тя на такова кросно

е навивала свойто платно.

Как тогава аз вяра да имам

в тази сплетница непоносима?

9575 Знам къде ви най-много сърби.

И за нея е точил зъби

не един извратен гладен пес.

Песента й изпята е днес

и лицето й вече посърна.

9580 Затова се към тебе обърна

и в неделята няколко пъти

те отвежда далеч от дома ти:

на друг тя за пари те предлага

и така на честта ми посяга.

9585 Тя отива, по стар обичай,

придружена от тебе, в чужд край,

да участвате уж в поклонение.

А пък прави го тя с намерение

лично теб тук и там да представи

9590 и щом някому ти се понравиш,

като кон на пазар те продава.

И във случая сделката става

точно тъй, както тя я разбира.

Ах, какво ли все още ме спира,

9595 та не скърша така твойте кости,

както печено пиле пред гости?“

        И ревнивецът с гняв във очите

хваща свойта жена за косите

и връхлита досущ като скот

9600 върху нея. Потънал във пот,

той я тегли и бута… Лъвът,

ненадейно открил меча плът,

не е толкова чак разярен…

Но съпругът е тъй озверен,

9605 че я влачи из цялата къща,

на молбите й жалки отвръща

със обиди и по-свиреп става,

щом тя почне да се оправдава.

Мъжът толкова чак озлобен е,

9610 че дордето тя плаче и стене,

той със пръчка я бие жестоко.

Почва тя да крещи нависоко

всевъзможни язвителни думи,

но съседите чуват тоз шум и

9615 бързо се накъм тях устремяват

и с усилие ги разтървават.

И съпругът, макар превъзбуден,

да я пусне се вижда принуден.

На жената й идва до гуша

9620 все кавги от мъжа си да слуша,

а пък щом той от нея желае

както свири й, тъй да играе,

как тя дружески би се държала

спрямо него?… Та тя би желала

9625 той да се запилее далече

и оттам да не се връща вече.

Как могла би в тоз случай жената

да го срещне с любов във душата?

Не ще стане това никой път!

9630 Да допуснем, че може мъжът

на крила навъзбог да се вдигне,

до небесния свод да достигне

и оттам да огледа навред

по земята с какво е зает

9635 постоянно човешкият род,

да размисли над своя живот,

и тогава не би той разбрал

на каква е злина налетял.

Та какво ли не може жената!

9640 Мъжът вечер си ляга в кревата

и изобщо си няма представа,

че когато сам с нея остава,

той живота си даже рискува.

Според мен риск голям съществува

9645 тя да го прободе с нож без време,

ако мисъл за мъст я обземе,

Ако все пак не вдигне ръка

срещу него, ще действа така,

че безспирно да се той коси,

9650 и живота му тъй ще скъси.

А пък види ли, че се налага,

от мъжа си далеч ще избяга.

Щом си нещо жена науми,

тя не се ни свени, ни срами

9655 и със право мъжете си мислят,

че жена със добро не кандисва.

И Валерий бил също на мнение,

че за никой мъж няма значение

дали люби го тя, или мрази,

9660 че най-важно е той да се пази

от жената, защото е склонна

зло да върши със дързост изконна.

И обратно, глупакът ревнив

(дано вълци разкъсат го жив!)

9665 се държи като пръв господар

към жена си, а тя за другар

го е взела и друга цел няма,

освен тази до гроб все тъй двама

да живеят с любов във душата

9670 и за равна мъжът да я смята.

Тя не му е слугиня подвластна

и ако на неволя ужасна

я подложи и все я тормози,

ще обича ли тя още този,

9675 който иска към смърт да я тласне?

Любовта неминуемо гасне,

ако е угнетено сърцето,

и ликува тя само където

е напълно свободна душата.

9680 Неизбежно менят се нещата

при ония, в чиито гърди

е туптяла любов отпреди.

След като са обвързани с брак,

нима знаят съпрузите как

9685 цял живот да я пазят в душите?

Колко бързо забравят се дните

на голямата прежна любов!

Преди брака мъжът е готов

най-послушен прислужник да стане

9690 на жена си. Щом с нея венчан е,

непрекъснато той й внушава

като роб да му се подчинява.

А преди я е любил все пак!… —

„Тъй ли?“ — „Да!“ — „Колко странно! Но как?“ —

9695 „Така силно, че щом тя му каже:

«Скочи, мили!», готов бил той даже

без да мисли, да скочи веднага

и в жарава, щом тъй се налага.

Една грижа уж имал той само —

9700 да е вечно доволна жена му.

Ала щом тя съпруга му става,

колелото се тъй завъртява,

че тоз, който послушен уж бил,

казва й, че е вече решил

9705 да му бъде тя вярна слугиня,

и като най-покорна робиня,

да поддържа дома му във ред

и за всичко да дава отчет.

Нима той тъй постъпва, защото

9710 на жена си желае доброто?

Колко жалко е да си невеж

цял живот и такъв да умреш!

Ако свястна жена, без късмет,

вземе си за съпруг мъж проклет,

9715 тя кълне свойта зла орисия.

Той изпърво уж бил най-добрият,

най-изпитан и верен другар,

а след туй й надява юлар.

Щом един мъж жена си потиска,

9720 как той обич от нея ще иска?

Все пак тя му е имала вяра,

но, прилагайки своята мяра,

мъжът инак играта подрежда

и на нея и капка надежда

9725 за нормален живот не остава.

Всички зарове той разиграва,

предрешавайки бъдните дни.

Ако в нещо тя се провини,

той ругае я, тя му отвръща

9730 и животът им тъй се обръща,

че във свойта омраза дълбока

стигат те до вражда най-жестока.

Едно време, приятелю драг,

дорде все още нямало брак,

9735 равноправни мъжът и жената

си живели. За тях свободата

била нещо дотолкова свято,

че дори за арабското злато

те не биха я нивга сменили.

9740 Та как биха се те примирили

да престанат да бъдат свободни

зарад някакви сделки изгодни,

Всеки в родния край си оставал

и изобщо не се осмелявал

9745 по далечни земи да се скита.

Язон[20] още не се бил опитал

със другари да мине морето

и на кораб да идат там, дето

било Златното руно. Когато

9750 бог Нептун ги видял сред водата,

изненадан бил той и втрещен,

че могъл би да падне във плен,

бог Тритон[21] бил обхванат от бяс,

а Дорида[22] загубила свяст.

9755 Как от ужас в тоз час не умрели

всички те, щом в морето видели

същества, непознати за тях!

Обладани от смут и от страх,

те следели как сръчно гребците

9760 с настървение порят вълните.

Широк бил им тогава светът;

не познавали морския път

но пък имали всичко, което

било нужно тогаз на сърцето

9765 и на разума, и затова

те се ползвали с равни права.

Откровени, сърдечни, открити,

всички те били радостни, сити

и живеели в мир и любов

9770 в унисон със сърдечния зов.

За тях чужда била користта

и на̀й тачели те любовта,

но, уви, за позор и за срам,

Лъжа с меч появила се там,

9775 придружена от Риск и от Грях

(нийде няма по-алчни от тях).

След туй Гордост, с надменност прочута,

в близост с първите спряла надута,

Лакомия и Завист били

9780 все по същото време дошли,

там и други пороци се стекли

и задружно от ада извлекли

Бедност. Нейната първа поява

във света става тъкмо тогава

9785 (нека бъде проклет този час,

в който тя се яви между нас!)

И понеже целяла горката

да надмогне все пак нищетата,

тя със своя син Обир дотук

9790 се домъкнала. Нямало друг,

който би бил във нейна защита!

(Ала как е могъл да разчита

той на нея, щом ходел, където

много трудно избягвал въжето,

9795 а баща му — Разбито Сърце —

все го срещал със скръбно лице).

Открай време Лаверна[23] била

взела всичките тъмни дела

на престъпната сган под закрила

9800 и била междувременно скрила

греховете човешки в мъгла,

но какво всъщност тя е могла

да направи, щом идвал денят,

в който всичко узнавал светът

9805 и злосторникът бивал разкрит?

Тя била милосърдна на вид,

но какво би това променило,

щом си вече качен на бесило.

Разкаянието не помага,

9810 щом Съдба вече с теб разполага.

Тези демони зли и зловещи,

под напора на страсти горещи

възприемали с явна ненавист

и със пъклена злоба и завист

9815 туй, че всички щастливо живеят,

и се втурнали вредом да сеят

между хората гняв, препирни,

разногласия, разпри, злини.

И понеже за злато ламтели,

9820 те в утробата земна се врели

и извличали ценни метали,

изумруди, сапфири, опали.

Лакомия и Алчност тогаз

породили у хората страст

9825 за богатства. Безспир Лакомия

пари трупа във свойта кесия,

а пък Алчност е толкоз свидлива,

че не вярвам, дордето е жива,

дори пукнат петак да прахоса.

9830 Нали знае добре за кого са —

за потомци и близки роднини,

ще ги пази тя дълги години.

Кой не би й почел старините

с мисълта да й вземе парите

9835 (стига зло да не му мине път)?

Ала в случай че иде на съд

и беда сполети я, едва ли

ще я някой тогава пожали.

Става тъй, че човешкият род,

9840 уви, скъсал със оня живот,

който водели първите хора.

Всички почват за свой дял да спорят,

и начесто в ход пускат лъжата.

Щом била разделена земята

9845 на парцели с межди и огради,

разразили се разпри и свади;

затуй всеки ламтял да открадне,

щом насгода му нещо попадне.

Който сила и власт притежавал,

9850 той от лъвския пай получавал.

Един тръгвал на път да плячкосва,

друг, от мързел, не щял да скитосва,

а в дома му потайно се вмъквал

и, каквото намерел, отмъквал.

9855 Всички сметнали вече за нужно

някой мъж да посочат задружно,

който щял да преследва крадците

и да сочи със пръст подлеците.

Правосъдие щял да раздава —

9860 както той нареди, тъй да става.

И избрали си те господар,

назовали го крал или цар —

той бил видимо силен и снажен

и от всичките станал най-важен.

9865 Пред тях клетва положил дори,

че спокойствие вред ще цари,

че ще има законност и ред,

ако всички поемат обет

да заделят по част от благата

9870 и за него — във вид на отплата.

Подопечните се съгласили,

а управникът със воля и сили

оправдавал добре своя пост.

Но крадците, обзети от злост,

9875 проследявали где ходи той,

награждавали го със як бой,

и се втурвали пак да крадат.

Нарушен бил отново редът.

Щом за тез произволи узнали,

9880 всички хора отново се сбрали

и решили във най-кратък срок

да се вземе от всеки налог

за издръжка на гвардия царска.

Изначалната помощ другарска

9885 се превърнала в ренти, в дарения

на имоти и цели имения

и кралете сдобили се с власт.

Тези данни достигат до нас

чрез трактати и томове цели.

9890 В тях се казва и как са живели

прадедите в онез времена,

без да знаят какво е война,

а на техните автори днес

дължим искрена почит и чест.

9895 И така дошло време, когато

разни хора натрупали злато,

състояния цели събрали,

от безценните ковки метали

изработили скъпи предмети

9900 (токи, копчета, пафти, фуркети).

От желязо ковачи били

изработили остри стрели,

саби, ризници, щикове бойни

и ги дали на храбрите войни;

9905 построили си кули високи,

оградили ги с ями дълбоки

и със каменни яки стени.

Заживели в тез кули едни,

а пък други дворци изградили

9910 и там свойте съкровища скрили.

Но от страх били всички обзети

да не би да им бъдат отнети

тези ценни богатства — крадците

предизвиквали ужас в дворците.

9915 По-заможните вече видели,

че с печалбите също растели

страховете им. С разни похвати

те успели да станат богати,

после взели дори да ламтят

9920 всичко общо да си присвоят

със единственото намерение

да добият по-крупно имение:

един колкото двайсет владеел

и за още имоти радеел.

9925 Лично аз за подобни гладници

не бих дал и една торба трици.

Та какво ме е грижа за тях,

щом навличат си грях подир грях?

Аз изобщо не искам да знам

9930 дали те са за смях и за срам,

дали хранят любов и омраза.

Уви, с думи не мога изказа

как е грозно и гнусно, когато

се продава безсрамно за злато

9935 светлолика красавица млада.

Нали тъкмо на нея се пада

любовта и честта да цени,

както правят добрите жени.

Та кой днеска не се отвращава

9940 от жената, която продава

свойто тяло? Аз още веднъж

ще повторя, че всеки млад мъж

трябва, щом е в опасност, да може

да се брани, а щом се наложи,

9945 да оказва на своята мила

безусловна, надеждна закрила…

Но и тя да не го изоставя!

Ако всеки с дълга си се справя,

мъжът имал би мир във душата

9950 и доволна била би жената.

Но и друг съвет аз бих ти дал:

щом съпругът е вече разбрал,

че жена му за него се сеща

много рядко и с друг мъж се среща,

9955 нека първом не я той кори

и на мил да се прави дори,

нека с такт се към нея обърне,

та във правия път да я върне.

В изневяра дори да я хване,

9960 нека сдържан все пак да остане,

да не й за измама говори

и да се на наивен престори,

да твърди, че разсеян уж бил,

че не я е във грях уличил,

9965 та през идните няколко дена

да не се чувства тя отчуждена.

Ако някой писма й изпраща,

не е нужно мъжът да захваща

да чете какво пише във тях,

9970 че така той би влязъл във грях.

Да не прави бележка сърдита

на жена си, че с друг някой скита,

че отива начесто където

очевидно й тегли сърцето:

9975 ни се кара жена, ни се води,

затуй, дето ще, нека да ходи.

Един древен мъдрец подчертава,

че когато мъжът се надява

на любов от страна на жената,

9980 нека той й цени свободата

и в противен затвор свойта къща

нека никога той не превръща.

Да си ходи тя дето си иска.

Щом съпругът я властно потиска

9985 и не й дава много да скита,

щом за всичко държи да го пита

и отправя й упреци груби,

любовта й съвсем ще изгуби.

Да не вярва на тези, които

9990 срещу нея говорят открито,

а когато я злъчно корят,

да им казва, че просто грешат,

че напразно им мелят устата,

че не му е порочна жената,

9995 че се винаги скромно държи,

че със други мъже не дружи

и затуй я така уважава.

Нека в нищо не я укорява

и до бой да не стига, че той

10000 ще сгреши, ако мисли, че с бой,

със обиди и с думи лукави

би могъл да я някак застави

да го люби, или че ще може

да я с думи добри уталожи.

10005 Ако искаш да хванеш котак,

не размахвай към него кривак,

че горкото животно веднага

надалече от теб ще избяга.

Ако своя съпруг тя обижда

10010 безпричинно и явно той вижда,

че жив може да го одере,

за мъжа би било най-добре

да не кипва от ярост обзет,

а да казва, че той занапред

10015 ще е мил и вежлив, стига само

да остане доволна жена му,

и че той предпочел би смъртта

пред живот, зареден с мисълта,

че наскоро ги чака раздяла.

10020 Ако тя се е с него заяла

и със хули и упреци разни

всеки ден, непрестанно го дразни

и това му дотолкоз дотяга,

че дори да я бие посяга,

10025 нека после с любовни игри

да се някак с жена си сдобри,

да не би пък да го изостави.

Щом съпругът така не направи

и е беден, с надменна гримаса

10030 тя ще го много лесно паряса.

Това значи, че щом е бедняк,

трябва той да превива гръбнак

и добре в любовта да внимава:

на гнева си простор да не дава,

10035 да приема без ропот обиди

и каквото да чуе и види,

да не се възмущава открито,

както правят мъжете, които

са богати. Богатият може

10040 на жена си и бой да наложи,

без да го притеснява това,

че тя вири превзето глава.

Ако иска мъжът да дружи

и със друга жена, но държи

10045 да не скъсва със първата, може

той на втората дар да предложи:

обици, шапка, шалче, гердан,

пръстен златен или пък колан,

ала трябва добре да се пази

10050 да не бъдат познати от тази,

на която е той изменил.

Инак болка би й причинил,

би усетила даже бодежи

във сърцето си, щом забележи,

10055 че с тях някоя друга се пери,

и утеха не ще си намери.

Да не ходи той с новата там,

дето първата милвал е с плам,

да не би да се срещнат случайно

10060 те на същото място потайно,

че щом ревност обземе жената,

луда злост й изпълва душата —

става по-страшна тя от глиган,

който бяга от кучешка сган.

10065 Обладана от ярост нечута,

тя показва се даже по-люта

от лъвицата-майка, която

със стрела е ранена в ребрата,

дорде малките лъвчета сучат.

10070 Ако нявга на теб ти се случи

да настъпиш усойница в двора,

знай, че тя на теб няма да стори

чак такава голяма злина,

на каквато ревнива жена

10075 е способна, когато със друга

ненадейно си свари съпруга.

И дори да не ги изненада,

че се любят, от ревност тя страда,

ако чуе от злите езици,

10080 че мъжът й веднъж по тъмница

друга някаква дама задявал.

Но не бива мъжът да признава,

че се среща със чужда жена,

даже в случай на явна вина.

10085 Нека той закълне й се даже,

най-любезни слова да й каже,

след това да прибегне дори

до приятни любовни игри,

та дано ревността й сподави.

10090 Щом на мира не го тя остави,

а повтаря безспир, че желае

той на всяка цена да признае,

че в живота поне един път

е бил с някоя друга, мъжът

10095 трябва само едно да повтаря:

че, уви, една блудница стара

със лъжа го била покорила

и че той бил принуден насила

на уловките й да се хване,

10100 но че друг път туй няма да стане.

С думи кротки, добре преценени,

с обещания, с клетви смирени

трябва дамата той да накара

да му има за в бъдеще вяра;

10105 да твърди, че ще бъде почтен,

че дочуе ли тя някой ден,

че е с друга жена, по-добре

от ръката й той да умре;

да кълне той оназ курва долна

10110 да се гътне от зла болест болна,

да се в някой дълбок вир удави,

че да спре на глупак да го прави,

обладана от пъклена страст;

да твърди, че над него тя власт

10115 не ще има, че с нея на среща

не ще ходи, не ще се и сеща

за оназ шарлатанка лукава.

Щом жена му омекне, тогава,

без да губи ни най-малко време,

10120 мъжът нека гальовно я вземе

на ръце, да й шепне отблизко

топли думи и прошка да иска

най-покорно за грешките прежни.

Със целувки и ласки най-нежни

10125 вярност нека й той обещае,

да повтаря, че много се кае,

че не ще й се сърди, та даже

ако тя го най-строго накаже.

Ако всичко приключи щастливо,

10130 мъжът в никакъв случай не бива

да се хвали — туй дразни жената.

А мнозина петнят имената

на жените, без те поначало

да са пипвали тяхното тяло.

10135 На такива хвалби е способен

само който е глупав и злобен.

Да се хвалиш е грешка голяма!

Този, който се перчи, ум няма

и го смятат за пълен глупак.

10140 И успехи да има, все пак

мъжът нека ги пази във тайна.

Та нали любовта е омайна

с туй, че своите бисери скрива —

тя споделя ги само с такива,

10145 дето много държат на честта.

И затуй се цени любовта.

Ако легне любимата болна,

със загриженост най-драговолна

мъжът нека така я обгърне,

10150 че след туй тя с добро да му върне.

Нека искрено той съжалява,

ако все болестта продължава,

да й бъде безспир пред очите,

да й често целува страните,

10155 да твърди, че е вечно готов

зарад нея и свойта любов

да преброди безбрежна страна,

да се грижи весден за храна

и лекарства — каквото да струва,

10160 трябва болната да излекува.

Не е зле, за да я забавлява,

разни случки да й съчинява,

да ги в някакви сънища вплита,

да й казва, че щом се опита

10165 да заспи, се унася в сън чуден

(нищо че цяла нощ бил е буден),

че дордето в леглото си спял,

той насън я е гола държал,

че кръвта му от страст закипяла,

10170 или пък че съвсем оздравяла

я сънувал, или че тя вече

е заминала твърде далече

и че там той я бил забелязал.

        Драги мой, тук не всичко съм казал,

10175 но все пак ти накратко представих

какво трябва един мъж да прави,

за да бъде жената доволна

(та била здрава тя или болна),

ако иска любовния огън

10180 да поддържа, защото, ей Богу,

този огън би лесно изтлял,

щом не се е мъжът постарал

всичко нужно да стори за нея.

Но по тоз въпрос лично аз смея

10185 да твърдя, че, за жалост, жената

няма толкова ум във главата,

за да бъде мъжът убеден,

че жена му един божи ден

няма с някой друг мъж да избяга.

10190 Все едно е мъжът да залага

на късмета змиорка във Сена

със ръка да държи, уловена

за опашката. Как във водата

ще я някой възпре да се мята

10195 бързешката насам и натам?

Човек лесно разбира и сам

как трудът му нахалост отива.

Но, естествено, драги, не бива

да се мисли, че туй ще важи

10200 за жената, която държи

на честта си. Но аз, за зла чест,

жена честна не срещнах до днес.

Соломон, който толкоз вещ бил,

и той свястна жена не открил,

10205 затуй пише, че в свойта държава

благонравна жена не познава.

Ако ти във далечен чужд край

я откриеш, не се колебай

и веднага за своя съпруга

10210 я вземи. Като никоя друга

ще се влюби тя в теб и изцяло

ще е твоя — и духом, и тялом.

Щом жената не ходи на лов,

за да търси странична любов,

10215 щом е умна и честна, тогава

тя на Девственост вярна остава.

Много искам, преди да приключа,

и на друг урок теб да науча.

Ако става въпрос за девици,

10220 било грозни, било хубавици,

мъжът трябва най-вече да знае,

че щом някоя той пожелае,

е добре да държи занапред

на един твърде важен съвет:

10225 да обсипва жената с хвалби,

да й казва, че нивга не би

той на нейния чар устоял.

И понеже съм доста видял,

ще ти кажа, че даже когато

10230 е наистина свястна жената

(стара, млада, царица, слугиня,

светска дама или монахиня),

много скоро би тръгнала тя

(и не ще я гризе съвестта)

10235 с този, който я все възхвалява.

За грозница дори да минава,

мъжът нека споделя със нея,

че по хубост прилича на фея:

щом го казва със страстни слова,

10240 лесно тя ще повярва в това.

И която жена е пъпчива,

пак се мисли за много красива

и на мъжка любов се надява.

Но е нужно мъжът да внимава

10245 да е с нея вежлив, добродушен,

ако чака той прием радушен.

На жените такъв е умът,

че натякване те не търпят

и на практика трудно приемат

10250 от друг някой съвети да вземат.

На жената не ще й хареса

мъж, опитващ се с външна намеса

върху нейния ум да влияе.

Така, както една котка знае

10255 по рождение мишки да хваща,

без да я на училище пращаш,

и каквото със нея да правиш,

тя инстинкта не ще си остави,

тъй жената, щом нещо реши,

10260 дори явно да е, че греши,

че безспорно това ще е вредно,

ако то според нея е редно,

тя съвети от друг не признава.

Една дама не се научава

10265 на инат — той е нещо вродено.

Как да бъде тогаз отстранено?

Този, който й дава съвет,

любов няма да срещне в ответ.

Сега нека, приятелю драг,

10270 да се върнем на розата пак.

Щом до нея се ти добереш,

на друг никой не ще я дадеш —

несравнимо красива е тя.

Ако сбъдне се твойта мечта,

10275 ще си весел и радостен ти,

докато този храст прецъфти,

Бъди вечно към нея грижлив

и тя теб ще направи щастлив.

В нея има такваз красота,

10280 че едва ли подобни цветя

нейде другаде ти би открил.“

„И аз мисля, приятелю мил —

рекох аз — че такъв хубав цвят

няма нийде по белия свят.

10285 Под щастлива звезда той роден е.“

Дръзновение вдъхна у мене

този мой най-доверен приятел.

А той толкова беше препатил

и такваз вещина притежава,

10290 че Разумност дори надминава.

В това време явиха се пак

Блага Дума и Помисъл Благ

и това с неизказана радост

ме изпълни, обаче, за жалост,

10295 Поглед Мил не ми бяха довели —

очевидно не бяха успели.

[1] Теофраст (IV-Ill в.пр.Хр.) — древногръцки философ; по въпросите на морала е написал трийсет повествователни етически миниатюри под заглавие «Характери». ↑

[2] Произведението на Теофраст «Ореолът» (или «Златна книга») е изгубено. За него съдим по един откъс, цитиран от по-късни автори. ↑

[3] Пенелопа — олицетворение на съпружеската вярност и на женското благородство; съпруга на Одисей, останала му вярна двайсет години, когато бил далече от нея. Накрая, за да отблъсне напористите женихи, обявила, че ще се омъжи за онзи, който обтегне лъка на Одисей. Можал да го стори единствено предрешилият се като просяк Одисей. ↑

[4] Лукреция — римлянка, която се самоубила, след като била изнасилена от Секст Тарквиний, син на монарха Тарквиний Горди (VI в.пр.Хр.). Това послужило като повод за бунта, довел до свалянето на Тарквиний Горди, а впоследствие и до установяване на републиката. ↑

[5] Жан дьо Мьон се позовава на книгата на Готие Мап «Трактат на Валерий, написан с цел да разубеди философа Руфин да се жени». От това съчинение са заимствани и други примери. ↑

[6] Ювенал, «Сатири», VI, 165; 47–49. ↑

[7] Юнона — върховна римска богиня, съпруга на Юпитер. Закрилница на жените, които съпътства през целия им живот. Богиня на брака и семейното огнище. Отъждествявана с древногръцката Хера. ↑

[8] Ювенал, «Сатири», VІ, 28–32. ↑

[9] Елоиза (родена през 1107 г.) е дадена от чичо й, каноника Фюлбер, в манастир. След това, за да довърши образованието й, той я взема при себе си и наема известния теолог и философ Пиер Абелар (роден през 1079 г.). Между учителя и девойката пламва силно любовно чувство. Елоиза избягва в Бретан и там те тайно се оженват. След завръщането им в Париж Фюлбер жестоко отмъщава на Абелар. Елоиза става калугерка и поддържа със съпруга си кореспонденция до смъртта му през 1142 г. Умира двайсет и две години по-късно в манастира «Св. Параклет», където е погребана, а впоследствие биват пренесени и тленните останки на Абелар. ↑

[10] Свети Жюлиен (Гостоприемният) — според легендата бил ловец, но елен му предсказал, че ще погуби майка си и баща си. За да избегне нещастието, напуснал родното място, ала при все това веднъж по погрешка той действително ги убил. За изкупление на вината се оттеглил заедно с жена си край една река, където прекарал останалата част от живота си, като помагал на минаващите оттам пътници. ↑

[11] Свети Леонар е живял вероятно през VІ в. в Лимузен. Според легендата той получил от краля разрешение да освобождава затворниците и широко се ползвал от това си право. ↑

[12] Алкивиад (ок. 450–405 пр.Хр.) — атински генерал, ученик на Сократ, водач на демократическата партия; талантлив, но безскрупулен военачалник и политик. ↑

[13] Позоваване на книга шеста, стих 563 от епическата поема «Енеида» на римския поет Публий Вергилий Марон (70–19 пр.Хр.). ↑

[14] Свети Арнул, епископ на Соасон, основава Уденбургския манастир близо до Брюж. ↑

[15] Ювенал, «Сатири», VІ, 133–135. ↑

[16] Древноеврейският митичен герой Самсон притежавал свръхестествена сила, заложена в косата му; лишавайки го от нея, любимата му Далила го предала на съплеменниците си филистимляни. Историята за Самсон и Далила е разказана в Книга Съдии Израилеви. ↑

[17] Според Андре Ланли Жан дьо Мьон се позовава на произведението на Свети Августин «За Божествения град», XVІІІ, 19. ↑

[18] Солин — латински географ от ІІІ в. сл.Хр. ↑

[19] Деянира — съпруга на Херакъл, най-храбрия елински герой. При преминаване на р. Евен кентавърът Нес се опитал да я отвлече и бил убит от Херакъл, но преди смъртта си успял да й даде своята напоена с отрова дреха уж като средство против любовна магия. Измъчвана по-късно от ревност към Иола, тя изпратила на Херакъл дрехата на Нес и така неволно причинила мъчителната смърт на съпруга си. Авторът се придържа към Овидий, «Метаморфози», XV, 134–220. ↑

[20] Язон — син на Езон, царя на Йолкос в Тесалия. Вуйчо му Пелий, за да го отстрани от престола, го изпратил в Колхида да завладее Златното руно, като оглави похода с кораба «Арго» на гръцките герои, наречени аргонавти. За да получи от цар Еет руното, трябвало да впрегне в плуг два огнедишащи медноноги бика, да разоре нива, да посее зъбите на дракона, убит от Кадъм, и да надвие въоръжените воини, които ще поникнат. С помощта на царската дъщеря Медея, у която Венера разпалила страстна любов към героя, Язон изпълнил успешно мисията си. След завръщането им в Йолкос Медея подмладила с чудодейни билки Езон и подмамила дъщерите на Пелий да насекат на парчета баща си. Изгонен от Пелиевия син Адраст, Язон избягал в Коринт. По-късно, заради дъщерята на коринтския цар, изоставил Медея, но тя си отмъстила жестоко: подпалила града, погубила с отровни дарове съперницата си и убила двете си деца от Язон. Тук и по-нататък — стихове 13700–13735 — авторът следва повествованието на Овидий в «Метаморфози», VІІ, 1–403. ↑

[21] Тритон — морско божество; известявал волята на Нептун, като надувал ечаща раковина и с нейните звуци успокоявал или вълнувал морето. ↑

[22] Дорида — древногръцка морска богиня, дъщеря на Океан и Тетия, съпруга на морския бог Нерей, от когото родила петдесетте нереиди. ↑

[23] Лаверна — римска богиня на тъмнината, покровителка на разбойниците и крадците. ↑

Щом със всички тях сбогом си взех,

аз по своя път бавно поех

и омаян вървях с лекота

10300 по поляни с дъхтящи цветя.

Птички прелестни бяха запели

благозвучни, упойващи трели

и със свойта мелодия тиха

те наистина ме възхитиха.

10305 Но, уви, аз измъчвах се много

от това, че Приятелят строго

ми заръча до замъка чак

да не стигам. Кажете ми как

да се вслушам във него, когато

10310 само таз мисъл имах в главата?

И така, щом се с тях разделих,

тръгнах аз, но надясно не свих,

а поех по пътечката вляво,

като мислех, че тъй по-направо

10315 до целта ще ме тя изведе…

Как желаех да видя къде

Добър Прием сега се намира.

Крачех аз, но от ужас примирах

да не се на пазачи натъкна,

10320 а тъй исках оттам да измъкна

Добър Прием. Ако се окаже,

че тоз замък по-крехък е даже

от откъснат от клонка зрял плод,

че отворен е главният вход

10325 и че мога да стигна затвора,

без да срещам пазачи из двора,

за какво ли изобщо съм годен,

щом тогаз не се види свободен

моят най-мил другар Добър Прием?

10330 Щом възможност пред мен се открие,

жертвал бих и стохилядна сума,

но ще спазя аз своята дума.

Но когато дотам приближих,

без да ща, се от пътя отбих.

10335 С мисъл все за тоз цвят ароматен,

забелязах в един кът приятен,

до чист извор, под сянка голяма,

една много внушителна дама.

С форми хубави, прелестна, млада,

10340 отпочиваше тя на прохлада

там със своя приятел интимен.

Зная само, че нейното име

бе Богатство: по всичко личеше,

че от род благороден тя беше.

10345 Аз във взора й строгост съзрях

и от нейния вид подразбрах

че тя беше на пост в този кът.

Щом видях ги, аз спрях насред път

поздравих, като сведох глава,

10350 те отвърнаха, но без това

да подбуди увереност в мен.

Аз попитах, със вид притеснен,

коя точно пътека извежда

там, където се днес разпорежда

10355 Давай Много. Тя рече: „Ей тази,

но аз тук съм на пост и я пазя.“

„Ах, госпожо, Бог свойта закрила

да ви дава, бъдете тъй мила

да ме пуснете бързо да стигна

10360 дотам, дето се замък издига

Той от Ревност, доколкото знам,

преди време иззидан е там.“

„В никой случай. Не ти разрешавам.

Та аз, момко, не те и познавам

10365 и по тоз път не ще продължиш.

Ще те пусна, щом толкоз държиш,

не по-рано от десет години.

Само моите близки роднини

дотам ходят. Дори да твърдиш,

10370 че родът ти живее в Париж

или пък в Амиен, пак не бива

да те пусна напред. Там отива

само който със танци и песни,

със шеги, в удоволствия лесни

10375 си прекарва приятно живота.

Един сдържан човек без охота

би се впуснал в такива игри —

та той би ги отминал дори.

Там тълпата, от буйство обзета,

10380 със виоли, с цигулки, с дайрета

весели се сред глъчка и смях,

хвърля карти, играе на шах,

а отпосле яде до насита

и се чувства безмерно честита.

10385 Стари сводници водят ергени

и ги свързват с моми пременени,

за да скитат в поля и гори,

и дордето кръвта им гори,

да лудуват, да викат безумно

10390 и от дивите гъски по-шумно.

След това пък търчат да се къпят,

накъм ваните леко пристъпят

и с цветя и венци на главата

влизат заедно те във водата.

10395 Луда Щедрост тогаз ги прибира

в своя хан и така ги обира,

че те тутакси виждат се бедни.

Тогаз всеки, със вопли поредни,

се ядосва, щом само си спомни,

10400 че прахосал е средства огромни

заради най-нищожни услуги.

В безизходица виждат се други

и затуй си продават земите

за да могат отпосле с парите

10405 свойте дългове да изплатят.

Придружавам ги аз по тоз път,

но щом тръгнат в обратна посока,

неминуемо Бедност жестока

ги преследва със студ, с голота:

10410 аз — на входа, на изхода — тя.

Разпиляват се всички безвестни

и макар че са умни и свестни,

не се грижа за тях — в нищетата

нека те си затрият главата.

10415 Ако все пак те с мен някой път

драговолно се съобразят

(макар туй доста рядко и трудно

да се случва), тогаз нищо чудно,

ако аз им посоча къде

10420 ще ги правият път заведе.

Тези, дето тук идват най-често,

се разкайват след туй най-злочесто,

те от срам накъм мен не поглеждат,

при тях всичко тъй зле се нарежда,

10425 че от ярост, от яд и от страх

до смърт стигат мнозина от тях.

Който моя съвет не зачита,

той за почит от мен да не пита.

Затова добре трябва да знаеш,

10430 че горчиво и ти ще се каеш.

Запомни, че когато зли псета

давят мечка, не е тя тъй клета,

както ти в този случай би бил…

И теб никой не би те спасил.

10435 Щом те Бедност споходи, завчас

ще попаднеш под нейната власт,

а от нея спасение няма:

Глад на тънка постеля от слама

неизбежно ще те умори.

10440 Той е неин слуга отпреди,

толкоз верен и предан й бил

и такваз рутина придобил,

че когато се случай представи,

може страшни злини да направи.

10445 Затуй Бедност на Глад поверила

да се грижи за нейната мила

рожба Обир… Едва ли те, дружно,

са му дали каквото е нужно.

Ако питаш къде Глад станува

10450 ще ти кажа, че той поминува

в кът шотландски, отдавна прочут

с немотия и кучешки студ,

сред поля каменисти, в които

не растат ни треви, нито жито,

10455 и понеже цари вечна зима,

ни дървета, ни храсти там има.

За да има оскъден обяд,

с остри нокти треви скубе Глад,

ала там доста рядко са те,

10460 че трева по скали не расте.

Само с няколко едри черти

ще опиша тук Глад, та и ти

да добиеш за него представа.

Все расте той, но слаб си остава,

10465 недоимък го мъчи и днес,

преживява със хляб от овес,

гледа с хлътнали, мътни очи

и умора пределна личи

по изпитото бледо лице.

10470 Има хилави, сухи ръце,

а щом взреш се, през кожата груба

ще надникнеш във празна коруба,

а не във обичайна утроба.

Със единия крак той е в гроба,

10475 по гърдите му кости стърчат,

от плът жива следи не личат

ни по хълбока, ни по ребрата,

ни по гушата, ни по бедрата,

а коремът почти залепен е

10480 за гръбнака. Така изтощен е,

че ще кажеш, че той вечно пости,

щом останал е кожа и кости,

или пък че Деметра[1], която

жътва носи през късното лято,

10485 на това място още не се е

появила жито да посее,

или че Триптолем[2] дотук чак

не е идвал на драконов впряг —

така, явно, Съдба е решила.

10490 Тя, изглежда, не е позволила

на Деметра със Глад да общува.

Но откакто светът съществува,

накъм Бедност и друг път отвежда:

непрестанно ти гръб ще привеждаш

10495 под властта й, щом твоят живот

се изнизва без труд и без пот.

И така, ако ти се решиш

по бедняшкия път да вървиш,

за да стигнеш до замъка, знай,

10500 че очаква те гибелен край.

И където да идеш, навред

вечно Глад ще ти бъде съсед.

Бедност би могла, като по книга,

да ти каже до Глад как се стига.

10505 Той изглежда злочест и унил,

но пред Бедност показва се мил,

ала тъй като тя е жестока,

не изпитва той почит дълбока,

и не чувства любов всеотдайна

10510 спрямо нея. Но, както е знайно,

той от Бедност крепи се все пак.

И макар че е станал голтак

зарад нея, безспирно почти

ти ще видиш как Глад се върти

10515 покрай нея, държи й ръката,

с пръсти нежно й милва косата

и със жар й целува очите.

Ако Обир заспи, за ушите

Глад го хваща и тихо му казва

10520 как да се от крадците предпазва

и какво се налага да прави,

та храна да си малко набави.

А баща му със болка в сърцето

си представя със ужас въжето,

10525 на което синът един ден

вероятно ще бъде качен,

ако бъде той хванат натясно.

Може би вече стана ти ясно,

че не ще стигнеш своята цел,

10530 щом по този лош път си поел —

по-добре си друг път потърси!

След като ти на мене не си

служил предано, как аз от днес

бих работил във твой интерес.“

10535 „Но, госпожо, кажете, за Бога,

що да сторя сега, за да мога

да се чувствам достоен за вас?

Щом ми пътя покажете, аз

ще се мъча, при случай изгоден,

10540 Добър Прием да видя свободен.

Благосклонна бъдете към мен.“

Тя ми рече: „Да, ти си почтен

и аз много добре те разбирам.

Днеска ведър и свеж те намирам

10545 и се радвам, приятелю драг.

И добре, че в теб има все пак

малко лудост, защото без нея

не знам хората как ще живеят,

щом са склонни с Амур да вървят.

10550 Уж на всички им стига умът,

а отдавна живеят във плен,

не живеят, а мрат според мен,

щом на лудост и бяс се обричат.

Та това ли живот те наричат?

10555 Уж Разумност на разум те учи,

но, за жалост, и тя не сполучи —

по съвета й ти не вървеше

и затуй неизменно грешеше.

Преди първата нейна поява

10560 твоят път бе открит и тогава

май че нищо не бях за теб аз.

Щом човек е изпаднал в захлас

от любов, той не ще да пресмята

каква полза му носят благата,

10565 със които аз всички дарявам,

необмислено ги разпилява,

а не знае, че те не извират…

По-добре остави ме на мира!“

И тоз път претърпях неуспех

10570 и веднага обратно поех,

но къде щях да ида — не знам.

А пък те си останаха там,

дето ги преди малко видях.

Отмалял и отчаян вървях

10575 все през същата пищна градина,

през която на идване минах,

ала тя не ме радваше вече

и умът ми бе толкоз далече,

че се питах какво да захвана,

10580 за да мога изряден да стана,

на околните по̀ да се нравя,

пък и по-малко грешки да правя.

Чак така угнетен не бих бил,

ако знаех в какво съм сгрешил.

10585 Мойта мисъл сега бе обзета

от стремежа да следвам съвета

на Приятеля ден подир ден,

спрямо всички да бъда почтен

и да срещам с учтивост и такт

10590 Зъл Език, пък и всеки свой враг.

Аз не знаех дали те с внимание

ще отвърнат на мойто държание

и на моята почит, обаче

ме измъчваше много това, че

10595 до затвора все още не смеех

да отида. А колко копнеех

да достигна онази ограда!

И все още сърцето ми страда

от нелепото ми състояние —

10600 за едно нещо имах желание,

а пък трябваше друго да правя.

Не разбирах защо ме заставят

лицемерен да съм, а не бях

дотогава допускал тоз грях.

10605 Не съм нивга изменник бил аз,

ала в този решителен час

чрез измяна единствено можех

да успея. Дорде се тревожех,

Амур пак се завърна. Той в мен

10610 още виждаше момък почтен,

ръка сложи на моето рамо

и грижовно попита ме само

дали следвах, при толкова мъки,

неотклонно ония заръки,

10615 на които той много държеше,

и дали ме все още влечеше

онзи чудно красив розов цвят,

Изведнъж се почувствах благат

и показах почтеност такава,

10620 на каквато Амур се надява…

Той е бог и естествено знае

какво чувство у мене витае.

„Кажи, следваш ли мойте повели,

по които до днес са живели

10625 всички хора, които обичат?

Тези, дето от мен се отричат,

неминуемо стигат до грях

и аз няма да мисля за тях.“

Плахо рекох му: „Аз се старая,

10630 но какво съм постигнал, не зная.“

„Момко, бих те упрекнал, задето

ти е тъй уязвимо сърцето.

На съмнения май се поддаваш

някой път, а не си го признаваш.

10635 Защо жалвал си се онзи ден

от Безделна и даже от мен?

Готов бил си да се отречеш…

Защо все се косиш и не щеш

да вървиш подир мен несмутимо?

10640 За Надежда си казвал, че има

недостатъци в свойто учение,

а за мен — че изпитваш влечение,

но това го на Лудост дължиш.

Щом предимно с Разумност дружиш,

10645 ти изменяш на моята воля!“

„Господарю, за прошка те моля,

бях на изповед само при нея.

Та нали зарад тебе живея

и отдавам ти своята дан

10650 така, както се чувствам призван,

както правят го всички онез,

дето служат ти вярно и с чест.

Мен Разумност за глупав ме смята

и понеже е доста устата,

10655 ме нахока. По всичко изглежда,

че тя още живее с надежда

с постоянни съвети да може

да ме някак възпре (пази, Боже!)

да ти служа почтено и честно.

10660 Тя си мислеше явно, че лесно

ще успее. И аз ще призная,

че наистина щеше накрая

колебание да ме обхване.

Но излъгана тя ще остане,

10665 щом безспир срещу теб ме подбужда.

Та Разумност съвсем ми е чужда

и аз вече й казах, че тя

в мен не ще заглуши любовта,

докато все тъй силно тупти

10670 сърце мъжко във мойте гърди,

и че вече на тебе изцяло

съм отдаден — и духом, и тялом.

На мен още ми мира не дава

туй, че вслушах се в нея тогава,

10675 и със право упрекна ме ти

(дано Господ греха ми прости!).

Не ще следвам Разумност ни ден

10680 и дордето дъх има у мен,

ще остана под твоята власт.

С честен кръст уверявам те аз,

че ще водя живот по-достоен,

според твойте закони устроен,

че не ще има в този свят сила,

дето би ме от теб отклонила.

10685 Щом за Атропос[3] вече е време

и на мене живота да вземе,

нека тя го направи, когато

прецени, че на теб служих свято

(както, впрочем, Венера желае),

10690 че за свестните хора това е

висша радост. А който за мен

в този миг заскърби просълзен,

нека каже: «Приятелю драг,

ти прекрачи последния праг,

10695 извървя си ти земния път

и възбог отлетя ти духът.

Ти люби и смъртта ти се пада

като висша небесна награда.»

Амур рече: «Кълна се, че днес

10700 ти наистина правиш ми чест

с тези мъдри и честни слова.

Мене лично ме радва това

и сега съм напълно уверен,

че не си спрямо мен лицемерен

10705 като тези младежи, които,

щом постигнат целта си, открито

заявяват, че скъсват със мен.

Виждам ясно, че ти си решен

до заветния бряг да доплаваш.

10710 Ако все тъй добре управляваш

своя съд и постъпваш почтено,

на теб всичко ще бъде простено.

Не желая сребро, нито злато.

Вместо изповед искам, когато

10715 ти за вярност към мен заговориш,

правилата ми пак да повториш.

Те са десет и ти си призван

да ги следваш във своя роман.

Изредиш ли добре правилата,

10720 ти не ще бъдеш епек в играта[4].»

Отговорих му, без да отлагам:

«Аз съм длъжен от Мерзост да бягам,

сговорчив да съм, да не злословя,

да не се в чужди работи ровя,

10725 да не сея вражди и раздор,

да не съм невъздържан при спор,

да не бъда превзет, горделив,

към жените да бъда учтив,

да раздавам със щедри ръце,

10730 да тупти обич в мойто сърце.»“

Амур тука ме спря: „Виждам ясно,

че си знаеш урока прекрасно —

в това вече съмнение нямам.

Как се чувстваш?“ — „От болка голяма

10735 страда мойто сърце. То линее,

вместо в мир и любов да живее.“ —

„Та нали имаш тройна подкрепа?“ —

„Да, ала по случайност нелепа

е далече оттук Поглед Мил,

10740 а със своя дъх мек той би бил

лек за моята болка голяма.

Но, уви, него днеска го няма

и не зная в момента къде е.“ —

„Но нали с теб Надежда живее?“

10745 „Да, при трудности тя ми помага

и с доволство ще кажа веднага,

че след първата своя поява

дълго тя при човека остава.“

„А какво с Добър Прием се случи?“

10750 „Нали Ревност в затвор го заключи,

а пък той е тъй мил и почтен.“

„Остави тази грижа на мен.

Не се вайкай! За тоз случай зная

да намеря успешно колая.

10755 Ти тъй вярно ми служиш, че аз

свойте хора ще свикам завчас

и те замъка ще обсадят.

Довери се на мен този път:

те са толкова силни и смели,

10760 че веднага го биха превзели,

за да бъде Добър Прием с нас.“

Бог Амур, без да сочи ни час,

нито място, с писма призова

свойте хора. И сам след това

10765 на войската си той заповяда

да започне веднага обсада.

И наистина никой от тях

от Опасност не чувстваше страх

и застана на бойна нога.

10770         Без да следвам строг ред, аз сега

тъй ще ги в моя текст именувам,

че по-лесно стиха да римувам.

Край мен първа Безделна премина

(нали тя във онази градина

10775 ме въведе); след туй Откровеност,

Благородство, Другарство, Почтеност,

Милост, Щедрост, Богатство и Радост,

и Вежливост, и Дързост, и Младост,

Удоволствие, Чест, Красота

10780 и най-сетне Въздържаност… Тя,

тъй като не й стигаше сила,

със Притворство се беше явила.

Всички те, благородни и смели,

бяха своите свити довели.

10785 Там Въздържаност рамо до рамо

със Притворство стоеше — в тях само

подозрителност явна личеше

(та нали тя вродена им беше)

и освен за Лъжа те за друг

10790 въобще не се сещаха тук.

На Притворство е майка Лъжата

(тя чрез него печели сърцата)

Лицемерие пък е баща му

и навремето той завеща му:

10795 да се крие зад правата вяра,

за да може с лъжа и поквара

да владее, където да стигне,

без окото му даже да мигне.

Бог Амур го видя и възкликна:

10800 „Откъде ти, Притворство, изникна?

Кой ти достъп до тук позволи?

Аз не съм те извикал, нали?“

Ала в тоз миг Въздържаност скочи,

към Притворство тя поглед насочи

10805 и продума с почтителен глас:

„Господарю, доведох го аз.

Та нали то почти по цял ден

все за нещо е нужно на мен.

Аз от глад бих умряла дори,

10810 щом ми липсва. Недей ме кори!

То пред никой в любов не се врича

и все пак аз го много обичам,

дружба здрава обвързва ни нас

от години; затуй държа аз

10815 да е с мене.“ — „Добре! Засега —

рече той — нека бъде така!“

След това Амур с властни слова

свойте хора на щурм призова:

„Нека най-напред Ревност сразим,

10820 че подлага на гнет нетърпим,

на беди всички влюбени хора;

зарад тях построи тя затвора

в непристъпния крепостен замък,

който тегне ми днес като камък

10825 на сърцето. Солиден е той,

но ще трябва в решителен бой

със земята да бъде сравнен.

Извънредно съм аз притеснен,

че Добър Прием още е там,

10830 а пък той е така нужен нам.

Не спася ли го, туй означава,

че изобщо за нищо не ставам.

В Древността вече се провалих,

тъй като аз Тибул[5] не спасих,

10835 а той пишеше вещо и умно.

Щом узнах за смъртта му, безумно

отчаяние в миг ме обхвана,

взех стрелите, лъка и колчана

и ги счупих на малки парчета.

10840 Със душа, от покруса обзета,

стигнах гроба му, целият в рани

и с крила на парцали раздрани

от тътрузене по камънака.

Мойта майка от скръб се разплака,

10845 и едва не издъхна накрая.

Ако имаше други на тая

покъртителна гледка, едва ли

свойте сълзи те биха сдържали —

всеки беше потънал в печал.

10850 И Катул, и Овидий, и Гал[6]

нужни щяха да бъдат на нас,

щом са гледали още тогаз

със загриженост на любовта.

Но, уви, те лежат във пръстта.

10855 Само в Ревност аз виждам вината

на Гийом дьо Лорис за теглата:

тя го гледа със взор озлобен

и го мъчи така всеки ден,

че накрая съвсем ще го смаже,

10860 ако аз не му помощ окажа.

С мен Гийом се е мило държал

и той мъдър съвет би ми дал.

Затова много искал бих днес,

и във негов, и в наш интерес,

10865 в здрав съюз да се всички сплотим,

та дано Добър Прием спасим.

Но, уви, доста плах е Гийом…

Във покруса изпаднал бих, щом

Добър Прием загубя… Към мен

10870 той бе винаги честен, почтен

и ми служеше с вярност такава,

че подкрепа от мен заслужава.

Притежавам достатъчно мощ,

за да ида през някоя нощ

10875 в прах да срина тоз замък проклет.

А Гийом дьо Лорис занапред

трябва все тъй да служи на мен,

да се чувства и сам задължен

над романа си пак да залегне,

10880 като в него изрично наблегне

на безценните мои съвети,

да ги включи в онези куплети,

чрез които трогателно той

се обръща към своя герой

10885 Добър Прием, лежащ във затвора,

надалече от своите хора.

Нека каже му: «Чувствам стеснение

и ме мъчи безспир опасение

да не би да изпадне в забрава

10890 нашта дружба… Че никой тогава

с нищо мене не би утешил,

нито някому бих доверил

свойта скръб, щом случайност нелепа

ме лиши и от твойта подкрепа.»

10895 Тук Гийом ще спре своя роман…

Нека бъде изпълнен с тамян,

със балсам, със алое и смирна

гробът, в който ще легне той! Мир на

онзи дух, който в скръб и печал

10900 на мен бе се изцяло отдал!

        След Гийом и на Жан Клопинел

ред ще дойде. Усърден и смел,

във град Мьон край Лоара роден,

до последния свой земен ден

10905 ще ми служи и вярно, и честно.

Но аз знам, че не ще му е лесно,

щом той само на мене държи,

а с Разумност не ще да дружи.

Тя ме гледа със злост и не секва

10910 да ме ядно и гневно упреква,

затова че за болки коварни

съм приготвил целебни отвари.

Ако случи се тъй, че, уви,

слабост някаква Жан прояви

10915 (при различни постъпки човешки

се допускат понякога грешки),

той ще си осъзнае вината

и със искрено чувство в душата

ще се сам за греха си покае

10920 и пред мен ще си всичко признае.

Убеден съм, че този роман

ще допадне дотолкоз на Жан,

че той с много усърдие, стига

да е здрав, ще довърши таз книга.

10925 Все един ден Гийом ще престане

да твори и Дьо Мьон ще подхване

този труд четирийсет лета

на Гийом дьо Лорис след смъртта.

Продължавайки този роман,

10930 Клопинел, вече с дух изтерзан

и със страх да не би някой ден

от възможност да бъде лишен

да остане с Добър Прием вечно,

ще му каже най-чистосърдечно:

10935 «Кажи как да не бъда унил,

като вече не си към мен мил?»

Ще разказва той с думи, които

ще звучат някой път шеговито,

до мига, в който роза червена

10940 ще откъсне от клонка зелена…

Но ще грейне зората навън

и ще стане тогаз той от сън.

След туй Жан дьо Мьон ще разтълкува

съня, който младежът сънувал.

10945 Тези двама изкусни поети

биха дали нам ценни съвети,

но Гийом не е вече сред нас,

а пък Жан Клопинел в този час

не е, явно, все още роден.

10950 Жан безспорно ще е затруднен

и не дойда ли аз със стрелите

да му кажа какво да целите,

със романа не ще се той справи.

Ако злата Съдба тъй направи,

10955 че не се роди Жан Клопинел,

аз, преследвайки своята цел,

ще отправя молба към Луцина[7]

(тя, която, бидейки богиня

на родилната помощ и брака,

10960 бди да дойде на този свят всяка

рожба), тъй да се разпореди,

че и Жан да се читав роди,

да бди Юпитер тъй над отрока,

че да стигне до старост дълбока

10965 и да бъде все здрав и честит.

А когато Жан бъде отбит,

да му се непременно предложи

ликьор, който във две бъчви божи

е налят: във едната — сладнив,

10970 а пък в другата бъчва — горчив;

да го люшнат във люлка тогава

и така, както Бог повелява,

ще му дам аз крила за летене

и, съпътстван от мойте ектении,

10975 ще расте той, така че след време

правилата ми да възприеме;

после Франция да прекоси,

навъзбог нека глас извиси,

с френска реч да изпълни простора,

10980 за да стигнат до младите хора

мойте думи, и с вяра във тях

да не чувстват те никога страх

от любовната мъка, че тя

не докарва на никой смъртта,

пък дори да е тежка тъгата.

10985 Той така да представи нещата,

че дордето са хората живи

и четат тези думи правдиви,

да наричат въпросния том

10990 Огледало за влюбени. Щом

тази книга надлежно изучат,

те Разумност във никакъв случай

не ще слушат… И най-сетне аз —

бог Амур — се обръщам към вас

10995 сключил чинно ръце за молитва,

със молба да се всеки опитва

да е в свойте дела съпричастен

със съдбата на този нещастен

и така много страдал Гийом.

11000 Нека всички помогнем му, щом

тъй добре се е с мене държал.

А освен това аз бих желал

да направим каквото е нужно

и да действаме всички задружно,

11005 та Дьо Мьон да довърши романа.

Но не чакайте втора покана:

и пророкът във мене твърди,

че Дьо Мьон ще се скоро роди.

Аз за другите също се моля

11010 да се водят по моята воля

и когато романа четат,

правилата ми да проследят

и насетне по тях да живеят.

Само тъй след това да успеят

11015 и на Ревност властта да сломят,

да й силом яда усмирят,

а пък нейната кула зъбчата

да сравнят отведнъж със земята.

Та кажете ми как да се справим

11020 и как свойта войска да разставим,

откъде да започнем атаки

срещу техните крепости яки?“

Амур свойта тирада изказа

и в последния миг забеляза,

11025 че бароните вече говорят

за нещата, които ще сторят.

Всеки имаше собствено мнение

и изказваше свое съждение,

но след кратък приятелски спор

11030 на Амур заявиха те в хор:

„Господарю, намислихме как

да постъпим със нашия враг,

но Богатство не е с нас съгласно

и държи да стои безучастно,

11035 щом започнем тотална обсада;

не желае то с нас да напада

крепостта и не иска със меч

да участва във лютата сеч.

То от общата цел се отмята

11040 и дори заяви ни, че смята

за безсмислено нашето дело,

че решение твърдо е взело

засега неутралност да пази.

То злощастния момък намрази,

11045 затова че не го той зачита,

че не се е изобщо опитал

ни един път през своя живот

да печели пари и имот,

да натрупва богатства безброй…

11050 Нима в нещо виновен е той?

А Богатство пред всички твърди,

че въпросният момък преди

малко време — три-четири дни —

го помолил все пак да склони

11055 да го пусне по прекия път,

който там Давай Много зоват.

И младежът хвалби не пестил,

но понеже съвсем беден бил,

не бил пуснат да иде там, дето

11060 непрестанно го тегли сърцето.

Той и труд не си правел дори

да спести поне малко пари

и Богатство по тези причини

недвусмислено тук заяви ни,

11065 че във никакъв случай не смята

да заеме страна във борбата.

Според нас безусловно е нужно

в този бой да се действа задружно:

щом Притворство със своя отряд

11070 крепостта атакува отзад

(със нормандците там е на стража

Зъл Език — дано Бог го накаже!),

в миг Въздържаност, Щедрост, Вежливост

ще се спуснат в атака бурлива

11075 срещу Старата (тя и до днес

Добър Прием държи под арест).

Удоволствие заедно с Тайна

ще воюват и те всеотдайно

срещу Срам и ще водят борбата,

11080 докато не му счупят главата.

А за Дързост и Сигурност няма,

според нас, да е трудност голяма

да спечелят победа над Страх —

затуй всички разчитат на тях.

11085 Откровеност и Милост е нужно

със кураж да се борят задружно

със Опасност… Тъй, камък по камък

ще се срути омразният замък.

За да водим борбата успешно,

11090 и Венера ще дойде тук спешно,

за да бъде на наша страна.

Ако тя с нас във тази война

не участва активно, тогава

кой ще се на успехи надява?

11095 Със безстрашие, с ум и със сила

тя борбата ни би улеснила.“

        Амур каза им: „Тя е и моя

повелителка. Няма как в боя

да я включа насила… Как аз

11100 днес на майка си своята власт

да наложа? При туй положение

тя самата ще вземе решение.

Да я дразня изобщо не смея —

от дете хем страх имам от нея,

11105 хем най-искрена почит питая.

Та нали открай време се знае,

че сполука за чедото няма,

щом не слуша то татко и мама.

Ако нявга окажем се в нужда,

11110 тя не ще се държи като чужда,

а ще бъде готова за миг

да откликне на нашия вик.

Мойта майка е силна и смела,

толкоз крепости тя е превзела,

11115 че сега трудно бих изчислил

колко струват. И без да съм бил

редом с нея, упрекваха мен,

че тез крепости паднали в плен.

А пък щом крепостта се предава,

11120 но без моя намеса, тогава

там не влизам… Не искам да крия,

че е туй, според мен, търговия.

Ако някой жребец си купува,

той заплаща го колкото струва

11125 и с туй сделката се прекратява,

тъй че никой длъжник не остава.

Но едно е, когато продаваш,

а пък друго е даром да даваш.

В двата случая сделки парични

11130 се извършват, но те са различни.

Който купил е кон, в своя дом

го закарва направо, а щом

случай падне му, той го продава

и на свой ред пари получава —

11135 често пъти с печалба голяма…

В търговията загуба няма.

Ако конят излезе добър,

ще го вкара той в своя яхър,

ще го язди при нужда, дори

11140 ще участва в турнирни игри.

Щом Венера урежда пазара,

все на някой щета ще докара.

Купувачът, каквото да вложи,

неминуемо той се тревожи,

11145 че на загуба все си остава.

Продавачът май всичко решава,

а пък другият, както да смята,

все излиза, че някой го мята,

щом със стоката не разполага,

11150 както се на стопанин полага.

И макар да не е злонамерен,

пак не може да бъде уверен,

че могъл би с успех да попречи

на случаен мъж, който понечи

11155 пазарлъка да води по-вещо —

да реши на въпросното нещо

още малко цената да вдигне.

Всеки своята цел ще постигне,

без да плаща, без нищо да прави,

11160 ако с думи изкусно борави.

Щом не се пазари купувачът

със един продавач, това значи,

че за свойте пари той нехае

и че тяхната стойност не знае

11165 При това той дори не съзнава,

че задълго не ще притежава

туй, което е бил пожелал

и за него куп средства е дал.

При такава една търговия

11170 мойта майка от свойта кесия

пари нито веднъж не е дала.

Тя не е чак дотам оглупяла

и си следва таз стара повеля,

че е нужно пари да заделя.

11175 Не зачиташ ли я, ще се каеш

и безспир ще те Бедност терзае.

Към спестовност Богатство весден

ни приучва. А то и към мен

се показва внимателно днес

11180 и работи във мой интерес.

Клетва давам във името свято

на богиня Венера, която

ме роди; и Сатурн призовавам

(той живот на Венера дарява

11185 не със свойта, а с друга жена),

и го моля на всяка цена

да е с мене до сетния час;

в свойте братя заклевам се аз

(и до днес въобще не разбрах

11190 кой баща е на всеки от тях —

може би мойта майка е спала

като млада с когото си щяла);

най-подир се заклевам и в ада

(знам, че няма да има пощада,

11195 ако бъда в лъжа уличен:

ще съм цяла година лишен

от божествения еликсир

и духът ми не ще има мир;

всеки, който без срам нарушава

11200 свойта клетва, от Бог получава

неизбежно възмездие строго);

клетви дадох аз толкова много,

че престъпя ли своя обет,

от мен няма да има по-клет,

11205 но каквото да ме сполети,

ще ми скъпо Богатство плати,

затова че стои настрана.

Ще плати превисока цена,

ако сабя не вземе в ръка,

11210 ако тя продължи все така

да постъпва към мен непочтено,

след като бе от всички решено

този замък да бъде сразен.

Идва вече фаталният ден.

11215 Ако беше под моя власт този,

който трупа богатства, с налози

и със тежко подоходно бреме

аз от него отнел бих без време

тез несметни богатства, събрани

11220 по мазета и скришни тавани.

Ще се види той сам, без пари,

и девици чрез хитри игри,

без те време излишно да губят

окончателно ще го оскубят.

11225 Щом на чара им не устоява,

и земите си той ще продава.

А беднякът за свой господар

ме приема. Той с никакъв дар

към мен почит не може показа,

11230 ала аз не го гледам с омраза.

Според мене е кръгъл глупак

този, който презира бедняк.

Открай време Богатство брутално

го обижда, гнети го безжално.

11235 Милост никой не бива да чака

от богатия. Само в бедняка

ще откриеш почтеност, покорство,

а не мерзост и подло притворство.

Той най-вече на мен се надява

11240 и отплата от мен получава.

Ако бях на богатството бог,

отредил бих му ранг най-висок.

И понеже дълбоко ме трогна

с верността си той, ще му помогна

11245 да намери душевна отрада

в любовта си, макар и да страда.“

Те отвърнаха: „Съднико наш,

твойте думи ни вдъхват кураж.

На богатите ние дължим

11250 мъст и твърдо на тоз дълг държим.

Твоят яд срещу тях оправдан е

и дано, както казваш, тъй стане!

Богаташите теб и с хвалби

да подкупват, кажи, че не би

11255 на обета си ти изменил

и не би зарад тях подценил

еликсира божествен. Жените

най-добре ще им свият сармите —

със съблазни и с хитри кроежи

11260 ще ги хванат те в своите мрежи

и ще ги до един задължат

свойте сметки към теб да платят.

Друг посредник не ще ти е нужен.

Те урок ще получат заслужен

11265 от жените: така ще ги метнат,

че и ти ще се радваш насетне.

По-добре да следиш отстрани

как добре обиграни жени

богаташите връзват така, че

11270 не остава им даже петаче.

Със милувки, с хвалби измамливи

те подлъгват мъже доверчиви

и не само им скубят парите,

а им даже отнемат земите…

11275 Затова всяко твое послание

ще изпълним днес без колебание,

но Притворство комай се страхува

редом с всички сега да воюва

и се пита дали не целиш,

11280 Господарю, да го унижиш.

Твоят укор е тъй справедлив,

ала тоз път бъди милостив

към Притворство, та нека и то ни

подпомогне!“ На свойте барони

11285 Амур рече: „По туй няма спор.

Нека влезе и то в моя двор!

Призовете го!“ В миг то довтаса

и той каза му: „Имай нагласа

да ми служиш и в делник, и в празник,

11290 но помни, че не бива да дразниш

мойте хора. При нужда ти даже

трябва помощ на тях да окажеш.

Но за теб първостепенно дело

е с врага ни да водиш бой смело

11295 и ще бъдеш избрано нарочно

за водител на група порочна,

както иска го нашият ред.

Всъщност ти си предател проклет

и мерзавец, несрещан до днес,

11300 който своите клетви и чест

е погазвал безброй много пъти.

Но от днес се променя дългът ти

и ти трябва да ни съобщиш

във кой край ще се установиш,

11305 та със теб да се свържем веднага,

щом борбата с врага го налага.“

„Аз не бих, господарю, желало

да изреждам къде съм живяло.

Ако някой проникне случайно

11310 в мойта тъй дълго пазена тайна,

аз рискувам да стана за срам.

При това със увереност знам,

че хем близките ми ще ме мразят,

хем от мен отсега ще се пазят.

11315 Връзки твърде интимни това са

и на тях не им никак изнася

тази тайна да се разтръбява.

Съвестта ми не ми позволява

нещо лошо да кажа за тях,

11320 че да станат за срам и за смях.

Те от укори ярост изпитват,

във тях даже невинна молитва

като страшна закана отеква,

сякаш някой в лъжа ги упреква.

11325 Няма те да простят и на мен…

Ако аз ги издам, някой ден

те със сигурност туй ще узнаят

и тогаз ще ми бъде лош краят.

Не изпитвам от умните страх,

11330 знам, че хорските приказки тях

не ги дразнят… Та кой на мълвата

би могъл да затвори устата?

Всяка истина оня обижда,

който грозен във нея се вижда:

11335 с Лицемерие той се сношава

и с Лъжа, но не си го признава,

а от тях получава похвали.

Ах, нали и мен те са създали.“

„Толкоз сили са те похабили,

11340 а жив дявол са всъщност родили —

му подхвърли Амур. — И все пак

обясни ми да знам точно как

да открия къде обитаваш,

със какво се сега препитаваш

11345 и с какво си зает по цял ден.

Ти дължиш го не само на мен,

а на всички, щом с нас ти си вече.

Как до днес ти животът протече?

Подочух, че си бито, защото

11350 споделило си всичко, каквото

си видяло (туй с теб става рядко!).“

Тук Притворство отвърна му кратко:

„Ще го сторя, от мен щом се иска,

и не ще се стъписам пред риска

11355 да си жертвам живота при нужда,

че на теб аз желая да служа.“

[1] Деметра (лат. Церера) — древногръцка богиня на плодородието и земеделието. ↑

[2] Триптолем — изобретател на плуга и разпространител на земеделието. Деметра го снабдила с класове и го изпратила на собствената си колесница, теглена от крилати дракони, да учи хората на земеделие. ↑

[3] Атропос — в древногръцката митология една от трите орисници (мойри), която срязва нишката на живота на всеки смъртен, щом настъпи последният му час. ↑

[4] Ти не ще бъдеш епек в играта — не ще изпаднеш в тежко положение (епек — 1 и 1 при игра на зарове). ↑

[5] Тибул, Албий (ок. 50–19 пр.Хр.) — римски поет, автор на елегии. ↑

[6] Както Овидий, така и Гай Валерий Катул (87–54 пр.Хр.) и Гней Корнелий Гал (69–26 пр.Хр.) са сред римските поети, оказали значително влияние на авторите на «Роман за Розата». ↑

[7] Луцина — римска богиня на брака и на родилната помощ, закрилница на новородените. Римляните чествали всяка година на 1 март нейния празник, наречен «матроналии». ↑

И Притворство, без миг да се бави,

свойте мисли подробно представи

пред дошлите: „Барони почтени,

11360 чуйте мойте слова откровени.

Знам, че има притворни сред клира,

че и в църквите те се намират:

къде — малко, къде — твърде много.

Лично аз предпочитам, ей Богу,

11365 в скришно място да имам легло,

да съм в скромно на вид облекло:

щом е чер, клирът по̀ се прикрива,

а щом бял е, той по̀ се набива[1]

във очите. Но аз не желая

11370 срещу Църквата днес да роптая,

все едно в какъв цвят са расата.

Хич не бих си хабило словата

да нападам монаси почтени,

щом са праведни, скромни, смирени.

11375 И все пак тук пред всички се вричам,

че аз няма да ги заобичам.

Но сега за лъжци всевъзможни

и за хора привидно набожни

ще говоря. В одежди църковни

11380 те прикриват кроежи греховни

Всеки вярващ е щедър и скромен,

а не дързък, превзет, вероломен,

но не бих със такива живяло,

свойте чувства не бих им признало.

11385 Дори расо във храм да надяна,

като тях нивга няма да стана —

с риск да ме на бесило качат,

да ме в куп грехове обвинят,

не отстъпвам от своите нрави.

11390 Аз поддържам и днес връзки здрави

с тез, които и миг не престават

да се борят за светска прослава,

към големи дела се стремят

и за лъвския пай все ламтят.

11395 Те с лавиране и с интригантство

непрекъснато търсят познанство

с големците — те тях на̀й ги тачат

и след тях непрестанно се влачат.

На бедняци се вечно преструват.

11400 а с вина най-отбрани пируват

и с най-вкусните гозби обядват.

Пред света бедност уж проповядват,

а пък всички са се устремили,

често пъти дори пряко сили,

11405 да натрупват имот, без да знаят,

че лош край тез стремежи вещаят,

че това им държане е срамно.

Едно схващане твърде измамно

биха искали те да наложат:

11410 според тях, ако расо си сложат,

стават вярващи. Тоз постулат

ми изглежда направо чудат.

Нали всички отдавна разбраха,

че не расото прави монаха.

11415 Тази теза не е оспорима.

Даже гръцки бръснач ти да имаш

(а той бръсне до кожа главата),

пак не можеш разцепи лъжата

на тринайсет[2]. Та кой тъй добре

11420 би могъл в същността да прозре,

че да може да съди най-вещо?

Във живота каквото и нещо

да извършвам, където да ходя,

от един принцип вечно се водя:

11425 чрез лъжа добър изход да диря.

Както котката нивга не спира

да си мисли за мишки, тъй аз

се стремя всеки ден, всеки час

чрез измама да жъна успехи.

11430 Нима можеш по нечии дрехи

да отгатнеш с кого той дружи?

Кой какъвто език да държи,

не би нищо могло да ви кара

да му имате винаги вяра?

11435 Не чрез думите, а чрез делата

си разкрива човек същината.

Ако някой едно ви говори,

а пък после обратното стори,

той изменник остава, каквото

11440 да му бъде на цвят облеклото.

Тука всъщност значение няма

дали туй ще е мъж или дама,

дали принц е, или е слуга

и какъв пост заема сега…“

11445 Но Притворство не се доизрече —

точно тука Амур го пресече,

сякаш чул беше нещо неясно:

„Дяволуваш и туй е опасно!

Та нима според теб е възможно

11450 човек с искрено чувство набожно

да живее в един светски дом?“

„Защо не, господарю мой? Щом

някой сложил е светска одежда,

нима значи, че той се нарежда

11455 сред онези, които в разврата

си погубват навеки душата?

Ако мислим така, ще е жалко…

Досега са умрели не малко

правоверни, отдадени Богу.

11460 А пък те не се грижели много

какви дрехи да носят, защото

светостта не била в облеклото.

Почти всички онези светици,

за които в храм палят свещици

11465 (от тях някои — девствени, други —

благоверни, почтени съпруги,

всеотдайни над люлките детски),

също тъй са били в дрехи светски

и са срещали с тях те смъртта си,

11470 без да губят с това светостта си.

Единайсетте хиляди деви[3],

чийто празник с църковни напеви

славим, също били натъкмени

в пъстри, в хубави светски премени —

11475 в тях до смърт ги измъчвали чак,

но светици остават все пак.

Облеклото тук няма значение.

От здрав ум идва умно съждение.

По делата единствено мога

11480 да отсъдя кой вярва във Бога;

само в тях според мен е възможно

да открием пречиста набожност.

Ако руно от Метр Белен[4]

си надене вълкът Изангрен[5],

11485 заприличал би тутакси той

на овен и по вид, и по бой

и сред стадо овце би живял.

Но дали той не би ги изял?

Те не биха го заподозрели

11490 и подире му биха вървели;

той сред тях би се чувствал чудесно

и глада си заситил би лесно.

Църкво, дълго не ще издържиш,

ако вълци подобни търпиш.

11495 Ти ще бъдеш обречена, щом

се окаже завзет твоя дом

от неверници… Що ли тогаз

ще остане от твоята власт?

Ако ти си на тях поверила

11500 свойта участ, кой имал би сила

от вразите да те защити?

И понесла би загуби ти,

без врагът ти със теб да се бие,

без победен флаг той да побие.

11505 Изоставиш ли го без надзор

и не му ли окажеш отпор,

неизбежно те чака лош край.

По-добре сговорчив вид си дай,

приеми да им бъдеш длъжница,

11510 инак вечно ще си мъченица,

безполезна играчка за тях

и безспир ще те правят за смях.

Денем фортове здрави строят,

а пък нощем сами ги рушат,

11515 затова в някой друг край иди

и градина си там посади,

та след туй плодове тя да дава.

Май, сеньори, ви вече додявам…

За досадно дори да ме сметнат,

11520 ще твърдя, че не ще се отметна

от поетия вече обет

спрямо вашите хора. В ответ

бих желало те с мен да дружат

(инак скъпо ще ми заплатят)

11525 и да тачат и мойта любима[6],

ако искат успехи да имат.

Макар Бог за подлец да ме смята,

за хитрец, обигран във лъжата,

за престъпник или негодяй,

11530 аз довеждам нещата докрай.

Много трудно човек предусеща

със какво му отивам насреща.

Зарад мене мнозина измряха,

но лукавство те в мен не съзряха.

11535 А и други така ще си идат,

без притворство у мене да видят.

Всеки трябва със мен да внимава,

инак зло ще си сам причинява.

Заблуждава се който разчита

11540 същността ми да бъде разкрита.

За Протей[7] в един мит се говори,

че могъл да се мигом престори

на твар жива или пък на вещ,

но не е бил от мене по-вещ

11545 в хитрините. Навред по земята

съм било, но не съм разпознато

ни веднъж — нито нощем, ни денем.

Изключително важно за мен е

какви дрехи да нося. Нощес

11550 бях монах, а пък рицар съм днес,

вчера даскал, сега ученик,

ту щастливец съм, ту мъченик,

ту свещеник съм, ту съм овчар,

ту прислужник съм, ту господар,

11555 сутрин старец съм, вечер съм млад.

За мен няма език непознат

и владея безброй занаяти,

ту в колиби стоя, ту в палати,

днес Робер съм, а утре Робен[8].

11560 А във дните, когато със мен

е Въздържаност (тя е жената,

дето пълни ми с радост душата),

аз съм свикнало тя да нарежда

да съм с таз или с друга одежда;

11565 аз се всячески преобразявам —

ту мома съм, ту женена ставам

ту във някой метох съм слугиня,

ту послушница, ту монахиня,

ту съм вече игуменка стара,

11570 ту кръстосвам страната със вяра,

че тук-там за мен нещо остава,

но намирам единствено плява:

златно зърно навред се пилее

и за мен никой тук не милее

11575 Затуй, ходейки с делнични дрехи,

лъжа, мажа и жъна успехи.

Обичайно така се обличам,

че на себе си хич не приличам.

Едно казвам, съвсем друго правя

11580 с една цел — да се харно представя.“

И Притворство бе вече готово

да си тръгне, когато отново

бог Амур, който даде си вид,

че изобщо не му е сърдит,

11585 му подхвърли с тон весел пред всички:

„Значи имаш си лоши привички?

И не ти ли е някак си срамно

да постъпваш тъй често измамно?

Като гледаме как се обличаш,

11590 на набожен отшелник приличаш.“ —

„Но все пак лицемерно съм аз.“

„Но ти винаги с менторски глас

проповядваш въздържаност строга.“

„Да, но гледам, доколкото мога,

11595 да се храня с подбрана храна

и да пия най-скъпи вина,

както вред теолозите правят.“

„Ала твойте уста венцеславят

бедността като нещо най-свято.“

11600 „Да, но аз си живея богато

и на този свят нивга бедняка

няма помощ от мен да дочака.

Честно казано, аз предпочитам

не с бедняци бездомно скитам,

11605 а да бъда със френския крал.

И добър да е, щом като в кал

и във смрад сиромахът затъва,

щом от студ и от глад се препъва,

не ми трепва за него сърцето.

11610 Заявявам ви пак, че където

да отиде, във никакъв случай

от мен помощ не ще той получи.

Нима аз ще го чакам да проси,

та един ден храна да ми носи?

11615 Какво взело бих аз от голтак,

който няма и пукнат петак.

Ако все пак се случва да ида

някой болен лихвар да навидя,

аз му казвам съчувствени думи

11620 със надежда, че някакви суми

бих от него могло да измъкна.

И на гроба му ще се замъкна,

ако знам, че ще взема пари.

Ако някой от вас ме кори,

11625 че богатите само обичам

и че се от бедняка отричам,

ще му кажа, че всеки заможен

е на повече грешки изложен,

и по-често от страх е обзет,

11630 затуй трябва му моят съвет.

И Богатство, и Бедност безспир

ни смущават душевния мир,

че от тези две крайности често

всеки смъртен се чувства злочесто.

11635 Задоволство, като всепризната

добродетел, стои по средата.

Соломон показателно пише

в свойте Притчи[9]: «О, Господи, свише

предпази ме от зла орисия:

11640 не отреждай ми нито просия,

ни богатство. Един богаташ

ще забрави Създателя наш

и до лудост ще стигне дори,

тъй като все ламти за пари.

11645 Кой от грях би човека предпазил,

щом е в бедност той тежко загазил?

Твърде често до кражба той стига.»

Според мен Соломон се издига

до Господната мъдрост и няма

11650 как да бъде винен Бог в измама.

Ще припомня изрично тук аз,

че в трактати, дошли чак до нас,

за Христос и светците четем,

че били по туй време съвсем

11655 обеднели, но никой от тях

не е вършил позорния грях

да протяга за милост ръка.

(И във град Париж също така

теолозите учели нявга

11660 да не се до просия прибягва).

Но светците все пак са могли

за храна да помолят. Нали

Господ-Бог на тях тъкмо възложил

да се грижат, доколкото може,

11665 за душата на всеки човек.

След смъртта на Христос, в студ и в пек,

търпеливо, със труд и със пот

те прекарали своя живот.

Не ламтели да бъдат богати,

11670 да се ширят в огромни палати,

а споделяли своя последен

залък с някой окаяник беден

и живеели все в немотия.

Ще припомня, че трябва ония,

11675 на които са здрави ръцете,

да извличат със труд плодовете

от земята, дори да изкарват

и за слабите, щом в Бога вярват

и му служат с дължимата чест.

11680 Изключения има, но днес

аз не мога за тях да говоря.

При възможност друг път ще го сторя.

Стар библейски завет повелява,

че е нужно човек да раздава

11685 всичко, щом е заситил глада си,

да живее до гроб от труда си,

а не нищо цял ден да не хваща,

да се храни в чужд дом и да плаща

на стопанина с празни слова.

11690 Аз не считам за редно това,

че днес някои хора опитват

да доказват, че само в молитва

трябва техните дни да минават,

и за труд не им време остава.

11695 Човек длъжен е Бог да възславя,

но и с работа да се залавя,

и щом свърши редица неща,

да си легне да спи през нощта.

Не е грях, щом трудът го налага,

11700 и молитвата той да отлага —

та нали и в Светото Писание

се съдържа това предписание.

Явно Юстиниан[10] е бил прав,

че когато е читав и здрав,

11705 човек трябва блага да създава

и не е редно просяк да става.

Щом не иска той с труд да се хване,

по-добре е сакат да остане

или пък най-сурово да бъде

11710 пред очите на всички осъден.

Милостиня да даваш е вредно

и да просиш не е никак редно:

който се на просия отдава,

упрек много суров заслужава

11715 и ще бъде от Бог прокълнат,

ако той не е куц и сакат.

Но това снизхождение няма

как да се придобие с измама

и не кралят от трона решава

11720 на кого милостиня се дава.

Безгранична е кралската власт

и затуй за делата му аз

нямам право да съдя какви са

и да търся в тях някакъв смисъл.

11725 Както в книгите пише, мнозина

днес нуждаят се от милостиня —

и които са старци и баби,

и които са бедни и слаби.

Ако някой човек е посмял

11730 да отнеме от техния дял,

заслужава от Бог да му бъде

отредена най-тежка присъда.

На разумните Бог повелява

част от свойте блага да раздават

11735 на несретни и бедни, обаче

това в никакъв случай не значи

в бедност те на свой ред да изпадат

и от нея дотолкоз да страдат,

че да просят. По промисъл Божа

11740 всеки умен и здрав човек може

и е длъжен блага да създава.

Свети Павел дори настоявал[11]

учениците му цял живот

да прекарват във труд и във пот,

11745 тъй че хич да не им се налага

за просия ръка да протягат.

Той им казвал: «Добре работете

и от никого хляб не просете —

с труд и пот се изкарва храната.

11750 Проповядвайте вярата свята,

не търгувайте с мойто учение

и до гроб от едно убеждение

се водете — че никой не бива

да се с чуждо имане сдобива.»

11755         Често хората дарове дават,

но понякога те не го правят

от душа, а целят да прогонят

с маловажни подаръци оня,

който вред причинява досада.

11760 Такъв дар не доставя отрада…

Нима истински дар е това?

Като слушали как със слова

свети Павел възраждал душите,

често някои от придошлите

11765 му предлагали щедро пари.

Ала той не помислял дори

да приема във дар нещо чуждо

и посрещал сам своите нужди.

Някой рекъл му: «Как би живял

11770 този, който е всичко продал

или свойте богатства последни

подарил е на хроми и бедни?

Ако той не работи, тогава

само Богу ли ще се надява?

11775 Нима туй е възможно все пак?» —

«Доста често се случва.» — «Но как?» —

«От Светото Писание знам,

че монахът в абатството сам

ще намери с какво да се храни —

11780 там големи богатства са сбрани.

Между другото, всички монаси —

бели, черни — си имат нагласа

хем да служат на правата вяра,

хем живота си в труд да прекарат.

11785 Затова открай време при тях

да се проси се смята за грях.»

        Но проблемът остава и той

предизвиква диспути безброй.

Веднъж някой постави въпроса

11790 допустимо ли е да се проси.

Ще изложа накратко кога

този, който си няма блага,

би могъл да поиска от друг.

Всички по-важни случаи тук

11795 ще изложа и в мойта реч няма

да съзрете лъжа и измама —

мен не ме е от правдата страх.

В тази нива аз вече орах,

вярвам, че и сега ще се справя

11800 и че всичко точ в точ ще представя.

Ако нищо човек не умее,

ни един занаят не владее,

но не иска неук да умре,

нека проси, дорде разбере

11805 как със труд би могъл да успее

като другите с чест да живее.

С право би се надявал на дар

този, който е хром или стар,

или малък, или тежко болен.

11810 Щом човек живот води охолен,

но случайно Съдба го застави

за охолството си да забрави,

нека радва се на състрадание,

да получи дори подаяние!

11815 Нима редно е в глад, в нищета

той да чака да дойде смъртта?

Ако много професии знае

и действително честно желае

да работи, обаче го спира

11820 туй, че труд подходящ не намира,

някой трябва да го подпомогне

неудобството с чест да надмогне.

Който с труд все пак нещо изкарва,

но единствено с него не сварва

11825 да засити глада си, защо ли

да не се за подкрепа помоли —

да почука на чужда врата,

за да тури хляб в свойта уста.

Ако някой човек е решен

11830 като рицар, във битки кален,

да се бори за вярата свята,

да доказва със страст непозната

или с меч при безпримерна рат,

че живее със чест в този свят,

11835 на такъв нека бъде простено

милостиня да иска смирено,

щом в неволя изпадне. Но нека

се вмени като дълг на човека,

че е нужно с ръцете си здрави

11840 всеки ден все по нещо да прави

и да се на труда си надява.

В тези случаи Бог разрешава

до просия дори да се стига.

Нали Сент-Амур в своята книга[12],

11845 без да ни ни най-малко подвежда,

в спор със ред теолози изрежда

всички случаи твърде пространно.

Този автор в Париж непрестанно

преповтарял това свое мнение

11850 и получило то подкрепление

от професори лични… Здрав ум,

според мене, не би вдигал шум

срещу толкова мъдро учение.

Ако някой реши с настървение

11855 срещу мен да ръмжи, да се кара,

в никой случай не ще ме накара

да мълча, та дори да изгния

безпризорен във тъмна килия

или пък да ме пратят в изгнание,

11860 както Сент-Амур — за наказание,

че спор водел по много неща

с Лицемерие, моя баща.

Сент-Амур си дори позволява

на баща ми съвети да дава

11865 и открито твърди, че щял даже

от просията мен да откаже

и че трябва да знам занаяти,

за да стана един ден богато…

Да не би за глупак да ме взема,

11870 та държи по тоз път да поема?

Мен не ми е до работа… Пък и

тя е свързана с толкова мъки…

Без любов към труда да питая,

проповядвам аз и се старая

11875 хитростта си с набожност да скрия.“

„Но, за Бога, какви са пък тия

твои думи съвсем непривични?“

„Че защо?“ — „Те са явно цинични.

Бог ще те прокълне.“ — „Не се бой!

11880 По-добре посочи ми ти кой

е изпитвал безспир страх от Бога

и не е живял все в изнемога.

Щом добрите от злото странят

и все в пътя Господен вървят,

11885 щом живеят от своя труд честно,

защо никак на тях не е лесно

двата края да свързват и често

те се чувстват безкрайно злочести?

Погледни, че тук всички лихвари

11890 безспир трупат пари на камари.

Виж кредитора и големеца,

арендатора, писаря, жреца,

съдията, търговеца, кмета —

всички те са със кражби заети,

11895 а народът трепери пред тях.

Върху него със вълчи ищах

често те се нахвърлят брутално,

а той гледа ги скръбно и жално.

Виждаш как хора с важни осанки

11900 водят спор за нищожни останки,

как задигат къде какво сварят,

как те бедните, без да ги парят,

ги оскубват… А аз предпочитам

с прости дрехи по цял ден да скитам,

11905 лъжа лъгани, мамя лъжците

и безскрупулно грабя крадците.

Чрез лъжа аз така преуспях,

че грамади имане събрах.

Но аз свойте пари не излагам

11910 на опасност, защото ги влагам

във строеж на внушителни сгради

или с тях си доставям наслади

на софрата или във леглото.

Ако тъй правя, то е защото

11915 по друг начин не бих аз живяло.

Куп имане съм вече събрало,

пълен ми е трезорът със злато

и живея дотолкоз богато,

че не ми нищо друго остава,

освен просто да се наслаждавам,

като гледам как мойта мецана

кърши стан в буен танц на мегдана.

Макар винаги смърт да ме гони,

аз се вра сред крале и барони,

11925 сред маркизи и графове разни.

Обществото им толкоз ме блазни,

че насетне от мене беднякът

не би трябвало нещо да чака.

Във живота си нищо красиво

11930 няма той и затуй му е криво:

дял такъв му е Бог отредил,

че над него не бих се смилил.

Не забравяй, че всички принцеси,

херцогини или баронеси,

11935 и кралици и дами придворни

(едни — искрени, други — притворни),

и игуменки, и монахини,

и госпожици млади и фини

са за мене най-скъпи познати,

11940 ако хубави са и богати,

и в каквито и ще да са дрехи,

им помагам да жънат успехи.

Аз дарявам с утеха душите,

разговарям с мъжете, с жените

11945 за живота, за техния бит,

демонстрирам пред тях важен вид

и споделям, че най-често в сан

е издигана тъпата сган

от духовни пастири невежи.

11950 Държа здраво във моите мрежи

свои верни другари заклети,

тези злобно настръхнали псета,

на чиято подкрепа разчитам

и чиито съвети зачитам.

11955 За да знаеш кои на земята

непрестанно си служат с лъжата,

разгърни поред няколко листа

от свети Матей евангелиста

и вникни в глава двайсет и трета.

11960 Впрочем, чуй какво пише в Завета[13]:

«Да приседнат дошли при Мойсей

група книжници, куп фарисеи

(те са хора без капчица срам —

лицемери наричат се там:

11965 слушай ги, като дават съвети,

а не гледай с какво са заети).

За безделници те не се считат,

ала пък и на труд не налитат,

но животът с тях хич не е лек,

11970 ако си лековерен човек:

адски болки да имаш във кръста,

те не ще си помръднат и пръста.»

«Но защо?» — «Много просто, не щат.

Знаят колко плещите болят.

11975 под товар и не се с труд залавят;

някой път и добри дела правят,

за да бъде ефектът видян.

Всички носят голям талисман[14],

от украси тежат им палтата,

11980 а пък дойде ли ред до софрата,

си избират най-лични места,

и, показвайки си наглостта,

към околните доста надменно

хвърлят взор и държат непременно

11985 всички хора — и млади, и стари —

да им казват: „Поклон, господари!“

Ала кой тази чест заслужава?»

И апостол Матей подчертава,

че надменното им поведение

11990 предизвиква навред възмущение.

Щом като се изправим пред враг,

ние винаги гледаме как

той да бъде доведен до крах,

как със сила, без никакъв страх,

11995 да го смажем в самия му стан.

Щом човек от един е презрян,

ще последва всеобща ненавист.

Ако някой познат всичко прави,

за да се в обществото издигне

12000 и до по-висок ранг да достигне,

та имот и пари да получи,

мнозинството държи да научи

с каква стълба се качва нагоре,

та злина да му тутакси стори —

12005 да го спре, за да не продължи.

То си служи със долни лъжи,

клевети го пред другите хора,

за да няма във тях той опора.

После стълбата пречка по пречка

12010 чупи то, за да срещне засечка

той във своя стремеж към подем,

да се види най-сетне съвсем

изоставен от всички, които

му помагат… Речем ли открито

12015 да му пречим, да му навредим,

свойте замисли ще провалим,

а щом нашия план разгадае,

той тогава ще ни обуздае

от позиции много по-здрави.

12020 Ако някой добро е направил,

ние искаме то да минава

и за наше, каквото да става;

щом е той нещо ценно създал,

претендираме всички за дял,

12025 а когато сдобил се е с власт,

му твърдим, че дължи го на нас.

Ние само богатите хвалим —

те единствено биха ни дали

препоръка, за да потвърдят

12030 благородството ни, та светът

да повярва, че сме надарени

със достойнства високо ценени

и че с право навред с тях се славим.

Уж на бедни и клети се правим,

12035 уж от глад всички тука линеем,

а несметни богатства владеем.

Лично аз за посредник на̀й ставам:

неприятели с такт помирявам,

и годежи, и сватби уреждам,

12040 и проверки различни провеждам.

Може би на нечисто ви лъхам,

но пък в работи чужди се пъхам

и това задоволство ми носи.

Ако имате спорни въпроси,

12045 с мойте хора и с мен споделете

какво на̀й ви тежи и помнете,

че аз всичко ще сложа във ред,

стига само да знам отнапред,

че завинаги ще сте ми верни.

12050 Ако някои с упреци скверни

се нахвърлят на мен някой път,

моя яд те ще си навлекат.

Този, който ми нещо натяква,

от мен нека добро не очаква.

12055 С удоволствие други бичувам,

ала аз не ща укор да чувам.

Кой от мене отшелник ще прави?

Аз напуснах гори и морави

и не съм в оназ тиха обител

12060 на Светия пророк и кръстител.

Не в пустинята, не в лесовете,

а в селата и във градовете

за мен светли дворци ще се вдигат

и свободно там всички ще стигат.

12065 От света уж живея далече,

но той с блясък така ме привлече,

че се гмуркам във него така,

както риба в дълбока в река.

Според мен съвестта ми е чиста,

12070 непрестанно и аз в Антихриста

се кълна, както правят лъжците

и негодниците, и крадците.

Най-умело, под вънкашност свята,

подлостта си таим и лъжата

12075 и като зверове в овчи кожи

навред своята власт ще наложим,

ще укажем на всички народи

кой какъв живот трябва да води.

Ако в замък или пък във град

12080 се яви еретик прокълнат,

от Милано[15] да идва дори,

във грях всеки ще го укори.

Ако с лихва висока, при строг

и най-къс изплащателен срок,

12085 някой своята стока продава

или в заем пари ако дава,

ако трупа богатства със страст,

ако цял обладан е от сласт,

ако сводник е, вредом познат,

12090 ако е леконравен прелат,

съдия или пъклен предател,

на съмнителен дом съдържател,

вероломник, продажник, крадец,

стар развратник, коварен лъжец,

12095 проповедник с любовница млада,

върл престъпник, комуто се пада

строг затвор за простъпка голяма

(а имущество никакво няма,

за да бъде в съда оправдан:

12100 ни змиорка, ни сом, ни калкан,

ни козле, нито заек на шиш,

нито вкусно приготвен сладкиш,

нито печено малко прасе,

ни кокошчица, нито гъсе,

12105 нито сирене, нито пък круши,

ни шаран за съдийските гуши,

ни изпечен във фурната бут),

ще крещи той досущ като луд,

ще гори във пожар избуял

12110 и преди Богу дух да е дал,

ще надава безспир кански вой.

Ако в кула затворен е той,

ще стои между влажни стени

чак до края на своите дни,

12115 а пък щом не ни с нищо дари,

и по-лошо го чака дори.

Който разум си има в главата,

за да вдигне на няколко ката

кула снажна, каквато аз днес

12120 не познавам (без план, без отвес —

от гранит, от дърво и от пръст),

щом е той предвидлив и чевръст,

щом с блага се добре запаси

и щом бойници сам пригласи,

12125 за да хвърля напред и назад,

вляво, вдясно, досущ като град,

все такива неща върху нас,

за каквито говорех ви аз,

милостта ни от раз ще спечели.

12130 Нека с вино в големи варели

и във бъчви той нас да сподири,

да ни хвърля чували със лири

и зло няма да види тогава.

Ако други неща притежава,

12135 и те биха били ефикасни.

Да не мисли с брътвежи неясни

или пък с аргументи лъжливи

да направи нас по-милостиви!

Можем нови вини да докажем

12140 пред съда и чрез тях да го смажем.

И да бъде присъдата лека,

тя пак по̀ ще тежи на човека

от това, дето сам би ни дал.

Кой по външния вид би познал

12145 кой сред хората е йезуит?

Ако винаги той е прикрит,

кой от него тогаз ще се скрие?

Затова на Сорбоната ние

се крепим. Ако тя не държеше

12150 християнския ключ, всичко щеше

да пропадне за нас. Нали в лето

хиляда двеста петдесет и пето

бе написана с умисъл зъл

една книга[16] (та кой би могъл

12155 в мойте думи да има съмнение?)

и днес целият свят е на мнение,

че таз книга била странно нещо —

демонично, опасно, зловещо.

В нея още в самото начало

12160 е написано черно на бяло:

«Нам Светият Дух тука донесе

туй Евангелие — то зове се

вечно» (нека пропадне навеки!).

Пред сами Нотр Дам можел всеки,

12165 който пътьом оттам преминавал,

да го види, да го изучава

и от него дори да преписва.

Но, четейки, човек се стъписва

пред пасажи от следния род:

12170 «Както слънцето в звездния свод

праща по-ярък лъч светлина

от невзрачната, бледа луна,

както ядките по̀ се ценят

от черупките, както медът

12175 се по-скъпо от восък продава,

тъй и тази творба се явява

по-добра от свещените листи

на Христовите евангелисти.»

До такива сравнения стига

12180 тази толкова дяволска книга!

(От друг пример не ще има нужда.)

Но Сорбоната в миг се пробужда:

тъй отекнало, тъй нашумяло

това чудо, че мир не й дало.

12185 То било така страшно, че щом

се промъкнало в Божия дом,

сорбонари, след разпра гореща,

на свой ред му излезли насреща

и решили на съд да го дават.

12190 Така взела да се нажежава

крамолата, че то било скрито

незабавно от тези, които

го създали. Не можели в спор

да окажат те смислен отпор

12195 на атаките остри. Не зная

как кавгата ще свърши накрая

при създалото се положение,

но това безподобно учение

трябва всячески да победи[17],

12200 щом над него и ден и нощ бди

Антихристът. А той приближава

и онези, които застават

срещу него, ще бъдат убити.

Ние с хитрости, ловко прикрити,

12205 срещу тях гняв голям ще възбудим

и не ги ли чрез сила принудим,

смърт ги чака — в безмилостна сеч

те ще минат под нашия меч.

Тази книга изрично набляга,

12210 че «дорде Петър с власт разполага,

Йоан сила не ще демонстрира».

Тука текстът се просто цитира

като външна обвивка и тя

скрива много добре мисълта.

12215 Затова ми се иска отрано

да представя нещата разбрано.

Ако Петър се там споменава,

всъщност дума за папата става

и за всички духовници бели[18],

12220 със Христовата вяра поели

срещу свойте противници зли.

А в «Йоан» явно бихме могли

проповедници най-упорити

да съзрем — точно тези, които

12225 препоръчват с надлежно внимание

да се следва туй Вечно писание,

от Светия Дух пратено нам,

че то води към Божия храм

по път верен, от Бог начертан.

12230 А сегашната мощ на Йоан

е в това, че цели с всички сили

тези, дето са в нещо сгрешили,

да се върнат отново към Бога.

Странни мисли от този род мога

12235 да посоча безброй в тази книга.

Чрез тях именно тя се надига

срещу правата вяра на Рим.

Антихриста! На него дължим

това дяволски вредно учение.

12240 То заплашва със смърт и мъчение

който се закълне в свети Петър.

Но с жестокости и със кланета

то до гибел не може докара

непреклонната Петрова вяра.

12245 Тя ще бъде все тъй несломима

и поддръжници много ще има,

ще е всеки във нейна защита

и напълно ще бъде разбита

тази пагубна догма «Йоан».

12250 Но въпросът е тъй омотан,

толкоз сложен и толкоз обширен!

По-добре да не се разпростирам…

Ако книгата беше успяла,

по-уверено бих се видяло,

12255 но все пак аз съм си обкръжено

от другари добри — те за мене

зорко бдят през деня и нощта.

Лицемерие, моят баща,

е стопан всемогъщ на земята,

12260 Лъжа, майка ми, също тъй смята

да царува над целия свят.

Свети Дух е обхванат от яд,

затова че безспир губи власт,

че кралете сега са на нас

12265 подчинени, че ние сме тук

господари. Кажете кой друг

е призван със лъжи да владее?

Пред властта ни днес всичко немее,

подлостта ни не се забелязва,

12270 никой дума за нея не казва.

Всеки смъртен най-вече се плаши

не от Бог, а от братята наши,

но тъй Божия гняв си навлича.

Как на вярата в Бог се обрича

12275 този, който отстъпва от страх

пред лъжите, трепери пред тях

и да спори със нас не желае?

Той за правдата всъщност нехае,

не отнася се с почит към Бога

12280 и с това на присъда най-строга

неминуемо сам се излага.

Но това не ме никак засяга,

щом мнозина ни вече ценят,

щом с похвали ни среща светът

12285 и признава, че имаме право

да говорим надясно, наляво

срещу другите, без срещу нас

да надигат те укорен глас.

Към кого да се почит изпитва,

12290 ако не спрямо нас? Уж с молитва

възхваляваме в храма небето,

уж се в кръста кълнем пред лицето

на света, ала по-други цели

в тези храмове нас са довели.

12295 Нима има по-тежка заблуда

от това във възторг и почуда

ти пред рицари прав да стоиш,

благородниците да цениш

по вида им, и по потеклото,

12300 и по титлите и облеклото,

по последната мода ушито?

Та щом те са такива, каквито

се представят — с открити чела,

щом словата обвързват с дела —

12305 отвратителни твари това са.

Да погуби Бог тяхната раса,

щом на подлост не щат да се учат!

От нас няма любов да получат.

Имам вяра в бегините[19] аз,

12310 тъй като на тях кралската власт

поверява да бранят дворците

и да пазят най-зорко земите

в мирно време или при война.

Щом е кралят на тяхна страна,

12315 чест на всяка цена ще спечели.

Те са вечно с лица пребледнели,

все със шапки стоят на главите,

носят дрехи, отдолу обшити

със галони, но тъй мръсни вече,

12320 че това си личи отдалече.

Те си слагат гамаши високи

и обуват ботуши широки,

ще речеш, че нахлузват торби.

Във действителност те може би

12325 са изискани и заслужават

да им другите почит отдават.

Аз по същата тази причина

на страната им искам да мина,

та свободно да лъжа и мажа.

12330 В никой случай не искам да кажа,

че на срам и позор е обречен

този, който е скромно облечен.

Господ даже кош слама не дава

за тоз, който за постник минава,

12335 а капризите и суетата

му владеят изцяло душата

и той все за наслади ламти.

На такъв бегин кой ще прости?

Този, който на Бог уж залага

12340 и от светски наслади уж бяга,

а пък всъщност за тях само пита

и във тях само търси насита,

той е пес, който дири да лочи

свойте собствени гнусни бълвочи.

12345 В никой случай не ща за лъжливо

да минавам, но щом доверчивост

прекалена у вас забележа,

ще ви хвана във своята мрежа,

без да чувствам ни срам, нито страх

12350 от това, че бих сторило грях.

Дори с бой да ме плашите, няма

аз да спра да си служа с измама.“

        Амур чу тези думи чудати,

поусмихнат, глава той поклати,

12355 смях избухна и някой там рече:

„Ето как си намерихме вече

към кого да погледнем с надежда.“

„Чуй, Притворство, щом Бог ти отрежда —

подзе пак бог Амур — да си с нас,

12360 щом ти в моя двор ползваш се с власт,

а царуваш във царство развратно,

ти си спомняш и днес вероятно

за онез препоръки, които

бях ти дал. Ще ги спазваш ли стриктно?“ —

12365 „Без съмнение. Никой преди,

ни баща ти, ни твойте деди,

нито някой друг крал досега

е държал такъв верен слуга.“

„Как така? В разрез с твойта природа?“

12370 „Защо не? Аз не търся изгода.

Ако ти обет чуеш от мен,

ще се чувстваш ли по-убеден?

Приеми този риск. А пък може

да ти някой заложник предложа.

12375 Аз съм склонно да се уговорим

пред свидетел и клетва да сторим.

Всеки знае добре, че вълкът

своя нрав не мени никой път,

да го биеш ти колкото щеш

12380 и дори да го жив одереш.

Нима мислиш, че аз ще престана

да си служа с лъжа, щом надяна

прости дрехи. Та мога и с тях

чрез измама да стигна до грях.

12385 В мене уклон зловреден е скрит

и макар че съм свястно на вид,

не би никога нищо могло

да ме спре да прибягвам до зло.

И Въздържаност, моята мила,

12390 със живота си би се простила,

ако аз не бях в нейна защита —

тя на моята помощ разчита.

Оставете ни както си знаем

тука свойта игра да играем.“

12395 „Добре! Клетви не искам повторно!“

И Притворство, привидно покорно,

във природата си лицемерна —

отвън бяла, а вътрешно черна —

пред Амур коленичи дори

12400 и вежливо му благодари.

„За атака готови бъдете!

На оръжие! Час не губете!“ —

изкомандва Амур. В тоя миг

всеки храбър Амуров войник

12405 се затича, в очите със плам,

право към крепостта. Всички там

се заклеха, че в най-стегнат строй

ще спечелят последния бой:

или битката ще победят,

12410 или пък до един ще умрат.

На кохорти се те разделиха

и към портите се устремиха.

Ала как да се там появят?

Облеклото си ли да сменят

12415 или просто да действат открито?

[1] Имат се предвид двата вида духовенство: черно духовенство (бенедиктинци), групирано в различните монашески ордени, и бяло духовенство (цистерцианци), което води светски живот. ↑

[2] Намек за трактата по логика «Категории» на древногръцкия философ и учен Аристотел (384–322 пр.Хр.), където софистичните съждения са разделени на тринайсет категории. ↑

[3] Урсула, дъщеря на британски крал, отива на континента, за да се омъжи за езически принц, и заедно с единайсет хиляди девици заминава на поклонение в Рим. След завръщането им в гр. Кьолн са избити от хуните. ↑

[4] Метр Белен е името на овена от «Роман за Лисан» — цикъл с разкази и алегорични поеми, писани от различни автори между края на XII и средата на XIV в. ↑

[5] Сир Изангрен е името на вълка от «Роман за Лисан». ↑

[6] Става дума за Въздържаност. ↑

[7] Протей — древногръцко морско божество, мъдър старец пророк, който притежавал неизчерпаемата способност да се преобразява. ↑

[8] Името Робер се е срещало във висшите слоеве на обществото, а Робен — сред народа. ↑

[9] Вж. Библия, Книга Притчи Соломонови, 30: 8–9. ↑

[10] Юстиниан І — византийски император (527–565); завладява Северна Африка, Италия и част от Испания с цел да възстанови старата Римска империя. Известен със своята законодателна дейност. ↑

[11] Вж. Библия, Първо послание на ап. Павел до солуняни, 4: 11–12, и Второ послание на ап. Павел до коринтяни, 8; 9:7. ↑

[12] Става дума за съчинението «Заплахите за нашето време» (1255) на Гийом дьо Сент-Амур (1202–1272) — доктор по теология, преподавател в Парижкия университет, където доминиканският орден получил две катедри към 1250 г. Доминиканците не приемали правилника на университета и в нападките си срещу преподавателите търсели помощта на папата. Техен главен обвиняем станал Сент-Амур заради цитираната книга, в която остро критикувал двуличието на просещите ордени. От това съчинение Жан дьо Мьон черпи аргументите, които излага героят му Притворство. ↑

[13] Има се предвид Новият Завет, Евангелие от Матей, 23:2-4. ↑

[14] Евреите носели като талисман на врата или на челото си парчета пергамент, на които били изписани пасажи от Библията. ↑

[15] Милано бил едно от средищата на еретизма. ↑

[16] Има се предвид съчинението на минорита Жерар от Борго «Уводна книга към Вечното Евангелие», публикувано в 1254-та, а не в 1255 г., както е казано в стих 12152. Коментирайки трактата на италианския богослов Йоахим Флорски (1132–1201) «Съгласуване на Новия и Стария Завет», Жерар от Борго застъпва тезата за едно Ново Вечно Евангелие, утвърждаващо царството на Светия Дух, така както Новият Завет е заменил царуването на Отеца с това на Сина. ↑

[17] Ще припомним, че говори Притворство. ↑

[18] Бялото духовенство живеело извън религиозните ордени. ↑

[19] Принадлежащите към ордена на бегините, основан около 1170 г. в гр. Лиеж, давали обет за бедност, девственост и подчинение. ↑

Те си сложиха дрехи, каквито

всеки вярващ човек си надява,

ако тръгва поклонник да става.

И макар че пазачите бяха

12420 все нащрек, те все пак издържаха

във борбата със смъртния враг.

А сега ще узнаете как

там Притворство се беше държало

и как с хитрости беше успяло

12425 и Въздържаност да уговори

срещу Злия Език да се бори.

А тя там бе пристигнала вече,

нови дрехи бегински облече,

с бял воал си загърна косата

12430 и си тури боне на главата;

във едната ръка тя държеше

вехт псалтир, а пък в другата беше

броеницата, дадена в дар

от един брат, от нея по-стар

12435 (многократно повтаряше тя,

че в действителност бил й баща).

Той гостуваше й най-редовно,

пък и тя, уж от чувство синовно,

го спохождаше в Божия храм

12440 и пред него, единствено там,

изповядваше всеки свой грях.

А и него не беше го страх

от Притворство и с чувство набожно

те се сбираха, щом е възможно,

12445 и дотолкова близки си бяха,

че начесто от общ съд ядяха.

Много стройно бе нейното тяло,

но лицето й бе пребледняло.

Таз развратница с пъклен нагон

12450 на апокалиптически кон[1]

бе прилична — във древния свят

този кон е всеобщо познат

като символ на подлост, на злоба

и на някаква немощ прокобна.

12455 Тъй Въздържаност беше живяла,

че бе вече съвсем погрозняла

и по нейния лик се четеше

и унилост, и скръб. Тя държеше

един дрянов кривак окаден —

12460 той й бе от Лъжа подарен.

Позагърнала беше се в шал

и бе толкова тъжна, че жал

би извикал видът й у всеки.

Предстояха й стъпки нелеки,

12465 но бе длъжна на път да поеме.

И Притворство не губеше време:

то реши, като пръв лицемер,

облеклото на брата Сейер[2]

да надене по тоз важен повод

12470 и след малко и то бе готово.

Благовидно, набожно на вид,

то бе с поглед спокоен, открит,

в който гордост сега не личеше.

Този път на врата му висеше

12475 една Библия. То на кривак

се подпираше, сякаш че крак

беше си току-що наранило.

Предумишлено то беше скрило

във ръкава си остър бръснач,

12480 изкован от изкусен ковач

и наречен Резни-му-гръкляна.

И Притворство послушно застана

до Въздържаност: двамата в миг

забелязаха, че Зъл Език

12485 стои мирно на пост и внимава

пред вратата му кой преминава,

тъй че нямаше как да не види,

че насреща му странници идат.

Те смирено и бавно вървяха

12490 и когато пред портата спряха,

поклониха се ниско поред:

от Въздържаност той най-напред

поздравен бе, след туй видя как

и Притворство приведе гръбнак.

12495 Зъл Език на поклона отвърна

и когато в лицата ги зърна,

разпозна ги, но взе да се пита

защо двамата тука се скитат.

На Въздържаност доста личеше,

12500 че отдавна принудена беше

по неволя с Притворство да ходи

и живот лицемерен да води.

Тя не беше живяла свободно,

така както й беше угодно —

12505 не й беше, уви, провървяло.

Беше искрена тя поначало,

но това й достойнство предишно

сега беше напълно излишно.

А когато в Притворство се вгледа,

12510 не откри той дори следа бледа

от притворство — затуй Зъл език

не видя му същинския лик:

ето как същността уродлива

се под външност лъжовна прикрива.

12515 Ако беше се то появило,

преди още да беше сменило

облеклото си, би се разбрало

във каква роля то би играло,

но със този си вид променен

12520 якобинец бе станал Робен[3].

Якобинците с чест и смирение

преживяват и няма съмнение,

че да бяха мерзавци, едва ли

такъв орден те биха създали.

12525 Пък и братята корделиери,

като истински мисионери,

са прочути навред с честността си.

А такива са всички монаси.

Ако някой красив ти изглежда,

12530 знай, че външният вид не довежда

до едно впечатление точно,

та дори ако някой нарочно

със софизми изкусни опита

една същност, умело прикрита,

12535 да разбули. Щом си далновиден,

и сдобил си се с опит солиден,

ще познаеш кое е двулично,

ако ти разсъждаваш логично.

Пилигримите вече си бяха

12540 снели своя багаж и седяха

досами Зъл Език. Той им рече:

„Като идвате тук отдалече,

обадете защо сте дошли?“ —

и Въздържаност каза: „Дали,

12545 господине, ще имаш желание

да обърнеш нам малко внимание?

Ние сме пилигрими смирени

и говорим слова откровени.

Ходим само пешком по земята

12550 и затуй са ни прашни краката.

Ако скитаме тъй в този свят

на падение, блуд и разврат,

то е с цел да покажем как може

да се служи на Бога. Дай, Боже,

12555 първо с грешниците да се справим,

а след туй дела други да правим.

Най-смирено те молим с поклон

тук на нас да предложиш подслон.

Бихме искали с прости слова

12560 днес да те известим за това,

от което, любезни стопане,

на теб много приятно ще стане.“

Зъл Език ги подкани: „Бъдете

мои гости! Без страх говорете,

12565 както на̀й е угодно на вас!“

„Хвала теб, господине! За нас —

пак подхвана Въздържаност — няма

добродетел в света по-голяма

(та била тя от Бога дарена

12570 или пък от предци наследена)

от безценния дар на човека

да си сдържа езика. Ах, нека

към това се стреми всеки тук!

Не отронвай дори един звук,

12575 ако лоши слова ще редиш!

А на тоз грешен свят току-виж,

че се срещат и хора, които

клеветата възхвалят открито.

Те, изглежда, от Бог нямат страх

12580 и навличат си грях подир грях.

Такъв грях и на тебе тежи,

господине. Наскоро лъжи

ти за онзи младеж си изричал,

който с теб се е тука развличал,

12585 и с това непростим грях си сторил.

Пред мнозина си често говорил,

че преследвал той користни цели

и че с подкупи щял да спечели

Добър Прием. Кажи, как можа

12590 да измислиш такава лъжа!

Знаеш много добре, че тъдява

той не се е вестил оттогава.

Добър Прием по твоя вина

е затворен сега във една

12595 страшна кула. Отдавна отмина

това време, когато двамина

сте играли ей тук до забрава

и без нищо да ви притеснява.

Вече няма туй нито веднъж

12600 да се случи… И този млад мъж

е прогонен от тебе далече

и не ще се развлича тук вече.

Кой към тия злини теб те тласна,

ако не твойта склонност ужасна,

12605 дето само лъжи е родила?

Нали виждаш какво е скроила

твойта глупава човка, която

кряка, вика, крещи простовато,

върху хората укори тежки

12610 сипе тя и кори ги за грешки,

без да имат те капка вина.

Ще ти кажа, от друга страна,

че не бива по външния вид

да цениш ти един индивид,

12615 че наистина много грешиш,

щом порядъчни хора петниш,

като бълваш лъжи срещу тях.

Ще е триж по-голям твоят грях,

ако винаги сметка си даваш

12620 какво вършиш и пак продължаваш.

А младежът не щеше да знае

дали подло си с него играе

Зъл Език. Та какво от това,

че го хулиш със злостни слова:

12625 нали никой не му забранява

многократно оттук да минава.

Напоследък обаче той рядко

идва тук, и то много за кратко.

А ти дебнеш все тъй, с меч в ръката,

12630 без да мигнеш, на пост пред вратата,

ден и нощ като кол тук стърчиш

и напразно труда си хабиш.

Ако Ревност на тебе залага,

тя самата с какво ти помага?

12635 Добър Прием е клет мъченик:

заем той не е взел, а длъжник

е сега и в затвора лежи.

Той по твоя вина там тъжи

и се чувства пределно злочест.

12640 Даже друг грях да нямаш до днес,

този тъй е голям, че ти стига,

цял живот окован във верига

да стоиш, да те хвърлят на клада

или Бог да те прати във ада.

12645 Непременно покай се сега.“

„Но — прекъсна я той — докога

ще си сипете тук клеветите?

Нима аз ви отворих вратите,

за да бъда така опетнен!

12650 Що ми трябваха гости на мен?

Защо вземате ме за глупак?

Я идете на някой друг праг

да почукате, щом според вас

такъв нагъл измамник съм аз.

12655 Шарлатани без срам! За това,

че съм казал правдиви слова,

аз понасям обиди най-гнусни.

Втори път няма тук да ви пусна.

Нека дяволът в ада ме вземе,

12660 нека Бог ме погуби без време,

ако лъжа, че слух до мен стигна

преди още да бъде издигнат

онзи замък. Аз нищо не сторих:

чух от някой и само повторих,

12665 че целунал бил онзи млад мъж

нежно свежата роза веднъж.

Аз не мога да кажа дали

друго правил е той, но нали,

ако туй не е вярно, едва ли

12670 ние бихме за него узнали.

А твърдите, че лъжа позорно.

Казах го и ще кажа повторно —

да отекне в колиби, в палати,

сред познати или непознати,

12675 сред съседи и близки вестта,

че е идвал по тези места

онзи млад мъж.“ Притворство със вик

го прекъсна във същия миг:

„Та нима ти за истина смяташ

12680 туй, което говори тълпата?

По-добре отвори си ушите,

но недей се води по лъжите,

а по моя съвет. Всеки знае,

че днес никой любов не питае

12685 към тоз, който очерня го злобно.

Много автори пишат подробно

(пък и аз си го знам отпреди),

че когато във свойте гърди

чувства обич, човек мисли само

12690 да е там, дето е любовта му.

Как бих искало да разбереш

в крайна сметка, че онзи младеж

те почита, цени и обича,

скъп приятел дори те нарича,

12695 поздравява те все тъй учтиво

и към теб се държи най-вежливо.

Той не идва тук с цел да те дразни,

както правят натрапници разни —

всеки може да го потвърди.

12700 Ако чувстваше в свойте гърди,

че тупти му сърцето със плам

по прекрасните рози, той там

щеше често да е и ти щеше

да го хванеш. Дори да го беше

12705 някой сплашил, че щом го в тоз кът

заловят, жив ще го опекат,

очевидно не би го възпрял.

И от теб той не би се боял,

ако ти го заплашваш със зло.

12710 Но не му е до рози било!

Добър Прием не е грешка сторил,

а пък ти си го в тюрма затворил.

Ако двамата свързани бяха,

лесно, въпреки тебе, те щяха

12715 онзи свеж розов цвят да откъснат.

С клевета ти младежа отблъсна,

а пък той те безкрайно ценеше.

Ако розата мила му беше,

нито ден той не би те обичал,

12720 във другарство не би ти се вричал

и не би му спечелил сърцето.

Ако вярно е всичко, което

си разправял, той, камък по камък,

разрушил би проклетия замък.

12725 И дори да не му е известно

кой го е изградил, много лесно

този момък разбрал би и сам,

след като няма достъп дотам.

Та кой друг от враждебния стан,

12730 освен теб, би бил заподозрян?

Но злост няма у този младеж.

Зарад твоя обиден брътвеж

според мене на тебе се пада

да изтлееш в катрана на ада.“

12735 За пръв път Зъл Език в този ден

се почувства дотолкоз смутен

от Притворство. „Май право е то —

гузно рече си той. — А защо

да не се пък разкая, за Бога?

12740 Не, постарому вече не мога…

Ти, Притворство, на нещо насъщно

ме научи. Въздържаност също

прояви много такт и умение.

Щом и тя е на твоето мнение,

12745 що да сторя сега според вас?“

„Изповядай се още в тоз час

и греха си веднага признай!

На колене пред мен се покай!

Изповедник съм вредом познат

12750 и от мен по-достоен в тоз свят

не е бил досега никой друг,

а за теб отговарям аз тук.

Света Дева заръча на мен

да съм с тебе добър и почтен,

12755 да съм по-благ и по-милостив,

по-човечен и по-отзивчив

от онез подозрителни ваши

изповедници енориаши.

Аз и други достойнства признати

12760 притежавам. От всички прелати

по̀ съм сведущ и по̀ съм ценен,

в теология съм посветен

и на други я аз преподавам.

А доколкото тука познавам

12765 видни хора, те всички признаха

мойте качества и ме избраха

изповедник. Ще бъде простен

твоят грях, ако честно пред мен

изповядаш се. Никой насетне

12770 за греха ти не ще ти подметне.“

Без изобщо да се колебае,

Зъл Език се реши да признае

своя грях. Но Притворство го хвана

така силно с ръце за гръкляна,

12775 че гласа му съвсем заглуши

и без малко не го удуши.

После то нито дума не каза

и с бръснач му езика отряза.

Те на Зъл Език тъй заплатиха,

12780 след това му вратата разбиха

и го хвърлиха в изкоп голям.

А когато да тръгнат оттам,

те нормандските стражи видяха

как на пода прострели се бяха.

12785 Уж наздравица всички те пили,

но, уви, не им стигнали сили

и заспали те мъртво пияни —

ще речеш, че със нож са заклани.

А в това време Щедрост с Вежливост

12790 приближиха дотам предпазливо,

после само за миг, дебнешком,

през вратата преминаха. Щом

четиримата хвърлиха взор

накъм кулата, в тесния двор

12795 забелязаха Старата. Тя

зорко бдеше пред свойта врата

да не би, при възможност, веднага

Добър Прием оттам да избяга.

А не бе ги видяла, ни чула,

12800 тъй като край високата кула

тя почти слепешката сновеше.

На главата си сложила беше

малка шапчица вместо воал,

а врата си обвила бе с шал.

12805 Четиримата, щом я видяха,

върху нея със бой налетяха.

Тя самата разбра, че не бива

да оказва в тоз миг съпротива,

и им рече: „За Бога, кажете,

12810 защо тука ви носят нозете?

Но не ми повишавайте глас.

Аз съм чувала вече за вас —

тук ви смятат за много добри,

за човечни, за мили дори.

12815 Нали в плен не ще падна насила?“

„При теб идваме, майчице мила,

за да видим добре ли си днес.

Никой няма сега интерес

да си в наш плен. Разчитай на нас

12820 дори в твоя най-тягостен час.

Ние имаме сила такава,

че днес никой не ни устоява.

Вероятно ти вече разбра,

че дошли сме тук, майко добра,

12825 със надежда да пуснеш свободен

Добър Прием. Мигът е изгоден

да излезе от тази ограда,

да престане невинен да страда,

та след туй да се включи в играта,

12830 без да си в кал изцапа краката.

Разреши му, макар и веднъж,

да се срещне със онзи млад мъж[4].

Ако пет-шест слова разменят,

един друг те ще се утешат

12835 и навярно ще спрат да тъгуват.

Туй на теб нищо няма да струва,

а младежът ще бъде до гроб

твой най-верен слуга и твой роб.

Ти могла би да го продадеш,

12840 да го даром на някой дадеш,

на въже да го даже качиш

или пък да го в робство държиш.

Той на теб, като верен другар,

изпровожда ти днес като дар

12845 тази брошка — вземи я сега ти,

а пък скоро и дрехи ще прати.

Спрямо теб той е щедър, почтен,

в никой случай не е озлобен

и за нищо не те укорява.

12850 Той все тъй предпазлив си остава,

но по принцип е мил с всички хора.

Не го дръж да се мъчи в затвора,

дай му шанс да се чувства свободно —

туй ще бъде за всички угодно.

12855 А излезе ли, майчице стара,

пак ще си заживее той с вяра.

Ти на него от нас ще дадеш

тоз венец ароматен и свеж

и дано не се вече коси.

12860 От младежа му поздрав носи —

той за него от златото даже

ще се по-драгоценен окаже.“

„Както Божия милост желая,

бих го сторила, стига да зная,

12865 че каквото и тук да се случи,

Ревност нивга не ще го научи.

Тя избра Зъл Език за пазач

и за свой най-добър помагач.

А той всички нас зорко следи

12870 и на всеки е сторил беди.

Щом от някого нещо узнае,

той ще се непременно разлае,

а и сам наумява си разни

долни клюки, с които ни дразни.

12875 И дори да го смърт застрашава,

той безчинствата си продължава.

Ако той издаде ме пред Ревност,

ще погледне на мене тя гневно.“

Те отвърнаха в хор: „Не се бой!

12880 Не би чул и видял нищо той,

а и дума не би проговорил.

Бездиханно устата отворил,

в трап наместо в ковчег той лежи

и не ще ни обсипва с лъжи.

12885 Ако Господ не му е дарил

свръхестествена мощ, тоз катил

няма как да излезе от гроба,

за да може с неистова злоба

клевети срещу нас да говори

12890 (ако дяволът чудо не стори

да му върне предишната сила).“

„Аз изобщо не бих възразила —

рече Старата. — Вярвам във вас

и бих искала още в тоз час

12895 да пристигне тук младият мъж.

Но не бива той нито веднъж

дълго време да се застоява

и на своя глас воля да дава.

Нека в кулата идва потайно,

12900 да не би да го видят случайно

накъде се насочва, защото

неизбежно ще срещне там злото.

Всичко трябва да прави той скришно,

много шум да не вдига излишно,

12905 предпазлив нека бъде в играта

и да има кофар на устата.“

Те отвърнаха: „Ние ценим

твоя жест и поклон ти дължим

за това.“ Те обсъдиха всичко,

12910 а Притворство, стоейки самичко,

в друга мисъл унесено вече,

тихо, сякаш на себе си, рече:

„Ако този младеж, на когото

ние мислим днес само доброто,

12915 се изцяло на мен довери,

против твоята воля дори,

ние бихме успели, госпожо.

Очевидно младежът не може

оназ роза да спре да обича

12920 и от нея не се той отрича.

Дебнешком той ще иде, където

от отдавна влече го сърцето.

Ако вече не ходи вълкът

там, където овцете пасат

12925 (вероятно от страх от овчаря),

той се вмъква в самата кошара.

Щом ти тръгнеш за местния храм

(вчера доста забави се там)

и щом Ревност поеме на път,

12930 за да иде във друг някой кът

(а пък в даден момент няма как

да не мръдне оттук тя все пак),

нека нашият влюбен младеж

да проникне без факла, без свещ

12935 във онази градина с цветята,

независимо от тъмнината,

И Приятеля може да вземе,

ако му се обади навреме —

хем ще може да го насърчава,

12940 хем съвети добри ще му дава

(стига само да няма луна,

че когато струи светлина,

тя на всеки млад влюбен вреди).

Той познава добре отпреди

12945 този замък и може да влезе

през прозореца, после да слезе

със въже, след което да види

накъде би могъл да отиде.

Добър Прием, когато се мръкне,

12950 във градината сам ще се вмъкне,

че нали там младежът ще чака.

Или може, прикриван от мрака,

да прескочи онази ограда,

зад която отдавна той страда,

12955 за да срещне добрия младеж.

Може също, обзет от копнеж,

ако вие потънете в сън,

да излезе безшумно навън,

към оградата да се отправи,

12960 със пазачите сам да се справи,

та дордето спокойно си спите,

да открехне полека вратите

и младежът тогаз без угроза

да достигне лехата със рози

12965 и да вземе цветчето уханно,

за което бленува отрано.“

Доста близо до тях постоях

с мисълта, че и аз също щях

тъй да сторя. И Старата даже

12970 би могла да ми помощ окаже.

Инак щях да потърся отвор,

за да вляза сам в тесния двор —

така както в самото начало

бе Притворство свой план начертало.

12975 После Старата, без да отлага,

с бързи стъпки се втурна веднага

към Добър Прием. Тя всъщност беше

тази, дето го зорко следеше,

ала днес я обзе угризение

12980 за враждебното й отношение

спрямо него, достигна вратата

и за миг изкачи стъпалата,

изморена, дори запъхтяна,

ала нито за миг не престана

12985 да го търси от стая във стая

и все пак го намери накрая,

с гръб, облегнат на голия зид.

Той бе доста потиснат на вид

от това, че в затвора лежи,

12990 и тя рече му: „Я не тъжи,

сине мой! И мен хваща ме яд,

като виждам, че ти си тъй млад,

тъй красив, а на гнет си подложен.

Но защо си така разтревожен?

12995 Със открито сърце ти говоря.

Вярвай, че съм готова да сторя

туй, което поискаш от мен.“

Добър Прием бе малко смутен

и не й отговори, защото

13000 страх го бе, че тя мисли му злото…

Дали пряма бе тя или не?

Ако можеше малко поне

да й вярва, сам би й признал,

че от страх се е просто сковал.

13005 Той не й се видя доверчив

и макар че бе много страхлив,

не показа го външно. Как вяра

имал би на таз блудница стара?

От предателство той се боеше,

13010 денонощно нащрек все стоеше,

затуй свойта тревога прикри,

ведър вид си придаде дори

и усмивка огря му лицето:

„Но, госпожо, това, на което

13015 ти държиш, не е точно така.

Заявявам пред теб със ръка

на сърцето, че в днешния ден

аз от нищо не съм притеснен.

Но това, че значително беше

13020 закъсняла, ми много тежеше,

дори силна тревога обзе ме.

Къде беше ти толкова време!“

„Ти за мене не се грижи много.

Ще ти кажа веднага, ей Богу,

13025 че щом трезво речеш да разсъдиш,

ще престанеш така да ме съдиш.

Един юноша твърде красив,

който с всички е много учтив,

най-сърдечно те днес поздравява.

13030 Току-що го видях да минава

доста близо до замъка сам.

Той ме спря със молба да ти дам

тоз венец, който нежно ухае,

като каза, че много желае

13035 да те види, и даже твърдеше,

че съвсем безразлично му беше

дали скоро ще се разболее

и дали ще изобщо живее,

ако срещата с тебе не стане.

13040 Той от порив най-чист обладан е

(Господ Бог дано здраве му дава!)

и най-искрено сам си признава,

че във бъдното имал би вяра,

ако в близост до тебе изкара

13045 свойте дни, и че даже е склонен

да приеме да бъде прогонен

гол и гладен във Павия чак,

ако той е уверен все пак,

че на тебе това ще хареса.“

13050 Не разбра Добър Прием отгде са

били взети за него цветята

и с боязън погледна жената:

нещо тъмно тук има навярно —

дали някой постъпва коварно

13055 и съмнителен дар му предлага?

Но тя вяра му вдъхна веднага:

„Ти не се тревожи, драги мой!

Нали много добре знаеш кой

е младежът. Той тъй те ценеше,

13060 но в последните дни те кореше

зарад Зъл Език — този неверник,

който те безобразно очерни

(дано нивга не иде във рая!).

Зъл Език много хора отчая

13065 (дявол взел го!), но вече във гроба

си отнесе безмерната злоба

и не ще ви от днес позори.

Ако нявга възкръсне дори

и за теб пусне клюки поредни,

13070 те ще бъдат напълно безвредни —

в туй напълно съм сигурна аз.

Чуй добре този дружески глас

и венеца вземи. Със копнеж

преизпълнен е този младеж,

13075 той обича те, вярвай във него.

А дали нещо друго влече го,

неизвестно за мен си остава,

но доверие той заслужава.

Пожелае ли нещо нередно,

13080 откажи, под предлог, че е вредно.

Нека знае, че скъпо ще плаща,

ако често го лудост прихваща,

Но той с нищо не е прекалил

и затуй ми е толкова мил.

13085 Той е честен — това го твърдят

тези, дето със него дружат,

а сега чуваш го и от мен.

Никой смъртен, от майка роден,

не е чул да се казва до днес

13090 нещо лошо по негов адрес.

Само Зъл Език клюки изрече,

ала те са забравени вече.

Аз не помня конкретните думи,

само знам, че безспир сее глуми

13095 споменатият вече по-горе

сквернодумец злорад и злосторен.

Тоз младеж е тъй мил и сърцат,

че в страната не ми е познат

някой друг с добродетел такава.

13100 Той с достойнствата си превишава

крал Артур, Александър дори.

Ако имаше много пари,

скъпоценности, злато, сребро,

с това свое сърце тъй добро

13105 той стократно по-щедър би бил

и би целия свят удивил

със безмерната си доброта.

Погледни тези свежи цветя!

Ако моя съвет възприемеш,

13110 този дъхав венец ти ще вземеш —

по-упойващ е той от балсам.“

„А дали не ще стана за срам?“ —

сам попита се той пребледнял

и от смут разтрепери се цял.

13115 Ала Старата беше решила

да му пъхне цветята насила

във ръцете. Обхванат от страх,

той ръка не протегна към тях

и потърси претекст подходящ

13120 да откаже венеца дъхтящ.

И все пак той на него държеше,

макар доста объркан да беше.

„Да, чудесен му е ароматът,

ала вместо да взема цветята,

13125 предпочитам пожар да обхване

моя дом и на пепел да стане.

Да речем, че го взема, тогава

кажи, кой ще ме тук оправдава

пред свадливата Ревност? Знам аз,

13130 че обзета от яростен бяс,

тя би ми причинила смъртта

и венеца от нежни цветя

би разкъсала стрък подир стрък,

без да се притесни, или пък

13135 би ме взела в затвора отново,

за да бъда наказан сурово

и да страдам от горест жестока.

Я кажи в каква точно посока

да избягам към някой скрит кът?

13140 Инак тук ще ме жив погребат,

щом пазачите нейде ме хванат,

а пък те не ще нивга престанат

да ме търсят навред из страната.

Не, не искам да взема цветята!“

13145 „Ще ги вземеш. Не ти ли е ясно,

че в това няма нищо опасно?

Щом си Ревност постави за цел

да узнае отгде си ги взел,

обяснения колкото искаш.“

13150 „И все пак ако тя ме притиска,

що да сторя? Тя може да стигне

чак дотам, че и врява да вдигне.

Според мене пред Ревност не бива

да се нашата тайна разкрива.

13155 Ако трябва, ще лъжа… Смъртта

предпочел бих във случай, че тя

разбере от кого са цветята.“

„Ако ти виждаш изход в лъжата,

то тогава кажи, че от мен

13160 ти е този венец подарен.

Аз със Ревност добре се познавам

от години и те уверявам,

че не ще се на срам обречеш,

нито укор ще си навлечеш,

13165 затова че цветята си взел.“

Добър Прием със жест неумел

ги прие и все тъй мълчалив

ги положи със вид доверчив

върху своята руса глава.

13170 А пък Старата миг след това

се усмихна — тя радостна беше,

че венецът добре му стоеше.

А и той малко смелост събра,

своя взор в огледалото спря

13175 и се сам увери, че цветята

му стояха добре на главата.

[1] Алюзия с Откровение на Йоан Богослов, 6:8. ↑

[2] Това име не е регистрирано от историята. ↑

[3] Якобинците били монаси, чийто пръв манастир се намирал на ул. Сен Жак (Свети Яков), а Робен е човек от народа. ↑

[4] Ще припомним, че става дума за влюбения поет, а Добър Прием е олицетворение на женската привлекателност. ↑

А щом Старата зърна, че в двора

вече нямаше никакви хора,

до Добър Прием леко приседна,

13180 дружелюбно в очи го погледна

и му рече: „Добър Прием, мили,

във разцвета на твоите сили

все тъй хубав те виждам сега.

Мойта младост незнайно кога

13185 си отмина. Ти още си млад

и теб с нови неща този свят

ще дари, а на мен се налага

да се движа весден със тояга.

Във снагата ти днеска витае

13190 буйна сила, но никой не знае

и на тебе какво ще се случи.

Вероятно Съдба ще сполучи

подир време и теб да накара

да гориш като факел в пожара,

13195 който нито един не щади.

Ще се гмурнеш в ония води,

със които Венера увлича

всяка дама, която обича.

Но преди да те въглен опари

13200 и вълна да те силно удари,

трябва много все пак да внимаваш

да не се неподготвен явяваш.

На опасност безкрайно голяма

се излага младежът, щом няма

13205 наставления кой да му дава.

Ако в мене се вслушаш, тогава

ти ще стигнеш до пристан отраден.

Ех, да можех, когато бях млада,

на любовни игри да играя

13210 тъй изискано, както днес зная!…

Имах стройна, красива снага

и тъй мъчно ми става сега,

в огледалото щом се погледна

и се видя набръчкана, бледна;

13215 и щом спомня си в колко младежи

съм разпалила страстни копнежи.

Между тях аз се чувствах чудесно,

подлудявах ги с чара си лесно,

покорявах навред с красота

13220 и затуй от уста на уста

само моето име звучеше.

Върволица безспирна вървеше

накъм мен — не остана мъж тука

да не ми на вратата почука.

13225 Обещания щедро раздавах,

но не ги всеки път изпълнявах

и с това си държание често

принуждавах мъжете злочесто

да се чувстват и заедно с тях

13230 аз самата объркана бях.

Избухливи мъже, след кавгите,

ми разбиваха често вратите,

а накрая, едвам разтървани,

си отиваха целите в рани.

13235 В тези кървави разпри едни

тука свършваха своите дни,

в плен на ревност и люта омраза.

Даже Алгус[1] не може ти каза

точно колко безсмислени свади

13240 съм видяла, макар че да вади

и събира е знаел отлично.

И да беше пресмятал той лично

с помощта на онез десет знака,

със които е можел на всяка

13245 сума да отбележи числото,

той не би ги пресметнал, защото

безброй разпри възбуждах тогава.

Ако можех да действам с такава

вещина, докато аз бях млада,

13250 припечелила бих над хиляда

лири стерлинги. Късно разбрах

колко глупава някога бях.

Цял живот си неука останах

и не се сериозно захванах

13255 при Амур нещо да понауча.

Ала все пак успях да получа

доста опитност ден подир ден,

тъй че няма по-веща от мен.

Искам с всичко, което днес знам,

13260 един ценен урок да ти дам,

че на този урок аз самата

проверих неведнъж правотата.

А да учиш на ум младежта

е похвално. Ти много неща

13265 не познаваш от днешния свят —

та нали си съвсем голобрад.

Дълго време се трудих безспир,

докато усвоих най-подир

тази ценна наука, а днес

13270 всеки би проявил интерес

в мъдростта ми да търси опора.

Не отбягвайте старите хора:

ум и опитност те са добили

и макар че не им стигат сили,

13275 добре гледат те своя имот,

припечелен със труд и със пот.

С ум и опит и аз се сдобих,

но за всичко прескъпо платих.

И аз мамех добрите младежи,

13280 омотали се в моите мрежи,

но и аз често лъгана бях

и затуй може би поумнях.

Осъзнах се, но късно. В измами

и тъга отлетя младостта ми.

13285 И щом тя безвъзвратно повехна,

никой дверите ми не открехна,

а преди денонощно почти

тълпа виждах пред свойте врати.

Аз изпадах в дълбока тъга

13290 и не помнех дори откога

не бе идвал при мен друг човек.

Не намирах за свойта скръб лек,

чувствах как ми се къса сърцето,

от печал непосилна обзето.

13295 Бях съвсем изоставена вече

и реших да замина далече.

Та нима бих живяла честито

някой ден със онези, които

ме ухажваха с явна наслада

13300 преди време, а днес със досада

безразлични вървят покрай мен

и ме гледат със поглед студен?

Който бе ме задирял тогава,

край дома ми сега преминава,

13305 без да дава за мен пет пари.

Тези, дето се клеха дори

във любов, следват вече друг път

и дъртачка сега ме зоват.

А дочух и по-груби слова…

13310 Момко мил, аз към всичко това

ще добавя, че никой освен

този, който е страдал, сломен

от тегло, не би нивга разбрал

със каква непосилна печал

13315 гледах аз на годините прежни,

щом си спомнех за думите нежни,

за ония тъй топли милувки,

за взаимните сластни целувки,

за прегръдките… Те безвъзвратно

13320 отлетяха и нивга обратно

не ще дойдат, не ще се повторят.

По-добре да попаднех в затвора,

във тъмница, от слънце лишена,

вместо днес да съм тъй състарена.

13325 Преди дарове вземах прекрасни,

а днес мъчат ме грижи ужасни

и нещата, които бях дала,

ме терзаят сега до премала.

Ах, защо се тъй рано родих?

13330 Пред кого ли изплакала бих,

сине мой, свойте скърби? Кой друг,

освен теб, утешил би ме тук?

Аз постигнала бих отмъщение,

ако моето ценно учение

13335 един ден ти така усвоиш,

че самият ти да отмъстиш

на онез негодяи. Дай, Боже,

във критични моменти да можеш

да си спомниш за моя урок.

13340 Тъй нещата разставил е Бог,

че дордето си все още млад ти,

да е много добра паметта ти.

Ах, какво преимущество тя е!…

Платон казва: «От всеки се знае,

13345 че най-пъргава, силна и свежа

е, без спор, паметта на младежа.»[2]

Ако бях, момко, все още млада,

отмъщавала бих без пощада,

тъй че всеки човек би се слисал

13350 и едва ли би някой описал

чудесата, които ще сторя

срещу злите, безсъвестни хора.

Пет пари те за мен днес не дават

и от ден на ден по-груби стават,

13355 но за своето нагло държание

ще получат от Бог наказание.

Ще призная пред теб, че за тях

мен изобщо не ще ме е грях.

Аз съм с разум дарена от Бога,

13360 затова се надявам да мога

всички тях да оскубя, така че

да останат дори без петаче,

по бунищата голи да спят,

да ги червеи гадни ядат.

13365 Ще накажа и тези, които

във любов ми се клеха открито

и твърдяха, че в мой интерес

те ще служат с достойнство и чест.

Ще съм винаги с пълна кесия

13370 и ще правя така, че ония

лук да нямат дори на софрата

и да стигнат дотам в нищетата,

че обзети от ярост и бяс

до един да изпаднат в несвяст…

13375 Според мене е вече излишно

да тъгувам за нещо предишно.

Нищо никому няма да сторя —

толкоз бръчки лицето ми порят,

че от мен никой няма днес страх.

13380 Преди време тъй дълго ридах,

като чух, че развратници разни

са ме чернили с думи омразни.

Свойто минало денем и нощем

си припомням — то радва ме още,

13385 но е вече далеч отлетяло.

Как възражда се моето тяло,

щом представя си прежните дни,

изживените с жар младини,

по които сърцето ми пак

13390 се унася тъй в нощния мрак,

сякаш мойта душа подмладена

е пак в радостен блян потопена.

Макар лъгана често да бях,

все пак хубави дни изживях.

13395 Щом жената във своята младост

е видяла веселие, радост,

тя не ще е напразно живяла,

и особено щом е успяла

да спечели богатства, с които

13400 да се чувства доволна и сита.

Вече стара, по тези места

срещнах гневната Ревност и тя

тук на служба ме взе и ми каза

в тази кула теб строго да пазя

13405 (дано Бог, който с нас разполага,

и на теб, и на мен да помага!).

Знай, че много ще ме улесниш,

ако с мене добре се държиш.

Ала твоята външност прекрасна

13410 би била за мен много опасна,

ако заедно с ред красоти,

със които родил си се ти,

не си бил от Природа дарен

със ум трезвен и проникновен.

13415 И моментът, и мястото днес

са изцяло във наш интерес

и сега можем, без да се маем,

да си кажем какво ни терзае.

Ще ти дам аз напътствия разни

13420 и не е редно теб да те дразни,

че прекъсвам това изложение.

Не вменявам ти във задължение

да се в страсти любовни увличаш —

нали все някой ден ще обичаш.

13425 Ако ти да се влюбиш решиш,

според мен е добре да вървиш

в пътя, в който и аз бих вървяла,

ако вече не бях погрозняла.“

Тя въздъхна с тъга и замлъкна.

13430 И понеже той дума не гъкна,

а унесен в речта й, мълчеше,

тя помисли, че по-добре беше

за минутка да спре да говори.

Той не искаше с нея да спори

13435 и тя с явно доволство си рече:

„Мойте думи харесват му вече.

Щом мълчи, това май означава,

че напълно се с мен съгласява.“

После Старата пак продължи

13440 да ме блазни с прикрити лъжи,

да внушава тъй свойта доктрина,

че да чувствам сладникав пелина,

и макар че не ме тя обича,

в любов вечна пред мен да се врича.

13445 (От Добър Прием всъщност накрая

за това аз можах да узная.

Ако той поначало към мен

не се беше показал почтен

и на нея се бе доверил,

13450 без да ще, би на мен изменил;

но поне досега този мъж

не издаде ме нито веднъж

и изрично закле се, че няма

спрямо мен да си служи с измама).

13455 „Сине мой, нежна, хубава плът —

рече тя, — в любовта този път

аз ще те въведа, та наслада

да изпълни душата ти млада,

щом изцяло се ти довериш

13460 на словата ми! В тези игри

всеки може да падне във плен,

щом не е в любовта посветен.

Аз прекрасно познавам нещата,

затова отвори си душата

13465 за върховното мое изкуство.

Сине, който в любовното чувство

търси радост, той трябва да знае,

че приятно тегло любовта е.

На Амур правилата ще спазваш,

13470 но от плен ще се зорко предпазваш.

Аз едно по едно бих могла

тези важни за теб правила

да представя, но ти според мен

за тях усет си имаш вроден.

13475 Може някои тук да отмина

(те на брой са едва десетина),

но глупаците само робуват

на последните две; те не струват

дори пукната медна монета.

13480 Щом решиш да ми следваш съвета,

само първите осем зачитай;

а за другите даже ни питай,

че те водят до гибел ужасна.

Неизбежно ще бъде злощастно

13485 всяко младо създание, щом

подслон търси в един само дом.

Тук Амур, на Венера синът,

не е прав, затова този път

не му вярвай: изпада в несрета

13490 всеки, който му следва съвета.[3]

Сине мой, нека теб щедростта

да те води. В различни места

приютявай сърцето си ти;

че не е редно то да пламти

13495 за едно място само. Внимавай

и не си го ни даром отдавай,

ни на заем. Добре е да можеш

и на търг да го някак предложиш.

Нека, който го купи, си каже,

13500 че изгода той няма, и даже

да се тюхка от яд безутешно,

че допуснал е някаква грешка,

и да търси за своя дух мир

на въжето или пък във вир.

13505 Стискай пръсти, щом трябва да даваш,

греби с шепите, щом получаваш.

Ти от този съвет се води,

щедростта поначало вреди,

освен в случай че малко дадеш

13510 и печалба след туй извлечеш,

като все си повтаряш: «Дано да

имам много голяма изгода!»

Нямам нищо против да даряваш,

щом имотът ти се умножава,

13515 и тогава не ще ти е жал

за нещата, които си дал.

Оправдан е такъв дар, нали?

Със лъка и с онез пет стрели[4]

ти показваш се толкоз умел,

13520 че попадаш в желаната цел,

и опъваш така тетивата,

че в сравнение с тебе в стрелбата

и Амур по-неточен е даже.

Впрочем, ти как могъл би кажеш

13525 дали точно в целта ще улучиш.

Някой път може тъй да се случи,

че стрелата сама да намери

този, в който човек не се мери.

Като гледам с какъв майсторлък

13530 ти умееш да стреляш със лък,

заключавам, че аз няма как

да ти давам акъл. Знай все пак,

че лъкът би могъл да удари

дори някой от твойте другари,

13535 който в нужда ти често помага.

Според мен не се никак налага

аз на тебе да давам съвет

в какви дрехи ще си най-напет,

как ще трябва да се разкрасяваш,

13540 как околните да впечатляваш —

та ти винаги носиш се с вкус.

Нали знаеш почти наизуст

оназ песен за Пигмалион[5]?

При разходки из този район

13545 си я чувал от мен много пъти.

За да бъде приятен видът ти,

безусловно знай как и кога

да нагиздиш тъй свойта снага,

както знае стар вол да оре

13550 (пък и може дори по-добре!).

Но защо в настоящия час

със това занимавам те аз?

И без туй ти достатъчно знаеш.

Аз готова съм, щом пожелаеш

13555 и щом трябва, да те наставлявам,

но най-важно ще е да внимаваш

да не би в любовта да сгрешиш.

Щом на верен приятел държиш,

любовта си отдай и мечтите

13560 на младежа![6] Той много цени те,

но не се прекалено увличай,

а и други младежи обичай!

Чрез тях, следвайки мойте съвети,

ще натрупаш богатства безчетни.

13565 Който знае да скубе добре,

сред богатите нека се вре,

стига джоба си те да не стискат.

Добър Прием, каквото поиска,

от тях взел би, щом ги уверява,

13570 че им своите чувства отдава,

че не би се с друг свързал, дори

ако той го отрупа с пари,

че би злато несметно получил,

ако в бъдното нявга се случи

13575 да даде свойта роза на друг.

На тоз, който за розата тук

го помоли, той нека внуши му,

че единствено той ще я има,

като му спомене, че мнозина

са го търсили в тази градина.

И хиляда мъже да го срещнат,

13580 все за моя съвет да се сеща

и да казва на всеки от тях

«Щом на тебе я аз обещах,

13585 ще я имаш единствено ти.

Нека Бог не ми нивга прости,

наруша ли аз своя оброк!»

Всъщност Бог не е толкова строг

в този случай: при клетва такава

13590 боговете най-лесно прощават —

те това не го смятат за грях

и на него поглеждат със смях;

пък и те се от клетва отричат,

ако с нова любов заобичат,

13595 Клел се Юпитер даже и в ада,

че в Юнона е влюбен и страда,

ала клетвата си нарушавал

и не се ни най-малко смущавал.

Който влиза във връзки любовни

13600 трябва с клетви, макар и лъжовни

да се врича във разни светци.

Боговете, тез висши отци,

много примери дали са нам.

Така както с увереност знам,

13605 че към всички нас Господ е благ,

така смятам за кръгъл глупак

който гледа съвсем доверчиво

на любовните клетви. Менливо

е сърцето човешко: у всички

13610 има някакви трайни привички

да изменят на клетвени думи.

Ти опичай добре своя ум и

знай, че ходиш ли из панаира,

и от теб ще се такса събира.

13615 Щом в една воденица не си

смлял брашното, тогава търси

някой друг мелничар. Много ясно,

че за мишката става опасно,

щом една дупка има в стената

13620 Туй валидно е и за жената:

в пазарлък ли е с нея, мъжът

й отстъпва почти всеки път

и налози високи тя взима

от тоз, който държи да я има.

13625 Ако някого тя уверява,

че се само на него отдава,

знай, че пълна нелепост това е.

Таз, която твърди, че желае

цял живот един мъж да обича,

13630 от природата си се отрича.

Пресвети Лифар, клетва ти давам,

че с това тя робиня му става —

ако никой друг мъж не зачита,

за щастлив живот нека не пита!

13635 От кого любов тя ще получи,

щом мъжът й бездушен се случи?

Често пъти от слабост жената

на един си обрича душата,

но това не й носи отрада.

13640 Всъщност тя у мъжете досада

предизвиква, за смях дори става

и със свойте мечти се прощава.

В Картаген едно време Дидона[7]

на Еней и сърце, и корона

13645 с безрезервна любов била дала,

но задълго не го задържала.

Предоставяйки му и храна,

и подслон в свойта родна страна,

тя се влюбила лудо в героя,

13650 изоставил превзетата Троя.

И другарите му тя зачела:

от любов към Еней се заела

в кратък срок да поправи изцяло

всички кораби. Своето тяло

13655 както и своя град несломим,

тя отдала на своя любим.

Във ответ и троянецът смел

пред Дидона с обет се заклел

да я люби и тачи, дордето

13660 във гърдите му бие сърцето.

Не след дълго Еней осквернил

тоз обет — от Дидона се скрил,

във открито море се отправил

и безсъвестно я изоставил.

13665 И когато Дидона разбрала,

че се е на изменник отдала,

на часа да умре тя решила,

меч във своята стая открила

и на меча челичен върхът

13670 се забол в изтомената гръд.

Ужас шеметен всички обхванал…

И днес питам се кой би останал

безучастен, студен, безразличен,

като гледал как мечът челичен

13675 е отворил убийствена рана

след една непростима измяна.

        Не могла да дочака Филида

Демофонт[8], своя мил, и преди да

си надене от мъка въжето,

13680 тя го люто проклела, задето

нарушил своя брачен обет

и останал години наред

във далечния град… А защо на

Парис[9] тъй отмиляла Енона?

13685 Нему тя си отдала душата,

той дарил я с любов за отплата,

обещал да й е до гроб верен,

но обетът му бил ефимерен.

И макар че на дънер висок,

13690 на брега на планински поток,

Парис с нож по кората му гладка

издълбал свойта изповед кратка,

че дори Ксант[10] да текне нагоре,

все ще люби той свойта изгора,

13695 в крайна сметка неверник излязъл

и обетът се празен оказал:

уви, той изменил на Енона,

ала Ксант не потекъл към склона.

А как Язон излъгал Медея?

13700 Този клетвопрестъпник към нея

се отнесъл със подлост ужасна.

Та нали тя от участ злощастна

го спасила със свойта магия

във неравния бой със ония

13705 огнедишащи бикове, дето

щели Язон на малки парчета

да разкъсат! Нали тя самата

упоила със билки змията

и я в сън непробуден приспала!

13710 Нали тъкмо Медея успяла

с хитрост вражия стан да учуди

и войниците му като луди

помежду си жестоко се сбили,

а пък тя в това време спасила

13715 Язон, който бил хвърлил сред тях

голям камък със силен замах.

С нейна помощ бил план набелязан

как със хитрост и с опиум Язон

може Златното руно да вземе.

13720 И за Езон намерила време,

за да му възроди младостта.

Толкоз силна била любовта

на Медея. От Язон в ответ

тя надявала се на свой ред

13725 на взаимност и обич без мяра,

ала той й платил с изневяра.

За измяната щом тя разбрала,

в яростта си не се овладяла

и от болка във същия час

13730 тя напълно изгубила свяст,

а след туй си убила децата

заради подлостта на бащата.

Дори мащеха сигурно няма

да постъпи със злост по-голяма.

13735 Още примери мога да давам,

но не искам да те отегчавам.

Щом прибягва мъжът до лъжи,

на свой ред и жената дължи

да постъпва към него с измама.

13740 Грешка сторила би една дама,

ако само с един мъж се има.

За жената са необходими

много връзки, дордето е млада,

та по нея мнозина да страдат.

13745 Ако външен чар няма, тогава

пред мъжете горд вид да си дава:

те дордето не са се сдобили

с любовта й, ни средства, ни сили

не скъпят. А към тези, които

13750 безразлични са уж, упорито

нека тя се любезна показва,

но приличие строго да спазва.

Нека също тъй песни да знае,

на различни игри да играе

13755 и от долни раздори да бяга…

Ако грозна е, нека полага

грижи все да е с вкус пременена

и с бижута да е натъкмена.

А когато косата й пада

13760 и безспир туй я кара да страда

и бербери решат да я стрижат

под предлог, че за нея се грижат

да не би своя чар да изгуби,

или пък щом я някой оскубе,

13765 от небивала ярост обзет,

тъй че никога тя занапред

да не може сама да гласи

според модата свойте коси,

най-уместно било би жената

13770 да помисли да вземе косата

на покойница… Даже със свила

тя косата си би заменила[11],

а пък в случая, щом се налага,

може и багрила да прилага:

13775 коренища, тревички, листенца,

плодове, млади клонки, цветенца

(може едри, а може и дребни —

от тях някои са и целебни).

Ако тя с възрастта си посърне

13780 и реши свежестта си да върне,

да изглежда по-нежна и млада

нека купи си грим и помада

(но от тях и в запас да остава).

При това нека много внимава

13785 да не би някой сплетник да каже,

че със кремове разни се маже —

неприятно ще е да се случи

за това някой друг да научи.

Ако тя е със хубава шия,

13790 нека иска, когато си шие

нови рокли, шивачът да гледа

деколтето да е цяла педя —

да се вижда пленителна плът

от врата и от младата гръд.

13795 Щом дебели й са раменете

и държи да привлича мъжете,

със които танцува на бала,

по-пленителна би се видяла,

щом се с нови премени явява.

13800 Нека никак не се притеснява,

по ръцете си пъпки че има:

в такъв случай игла остра взима

и ги махва една по една;

може също, от друга страна,

13805 в ръкавици добре да ги скрива.

Щом държи да изглежда красива,

а е с бюст доста пищен, тогава

нека нивга не се забавлява

със познати и близки, преди

13810 да е стегнала свойте гърди

със подхождаща ивица плат

или с шал, здраво вързан отзад.

Изключително важно е тя

там, където прекарва нощта,

13815 за реда много зорко да бди

и да гледа да няма следи

ни от паяци, нито от прах.

И тогава не ще я е страх,

че тоз, който я е придружил,

13820 облеклото си би измърсил.

Щом желае добре да танцува,

нека нови обувки обува,

а щом има дебели крака,

да си слага чорапи — така

13825 тя ще скрива сравнително лесно

всички свои недъзи телесни.

Най-добре е, когато приказва,

малко свойте зъби да показва,

а щом лош е дъхът й, не следва

13830 тя на гладно със друг да беседва;

най-добре е до хора тогава

въобще да не се приближава.

Със финес трябва тя да умее,

щом й дойде до смях, да се смее,

13835 на страните с трапчинки изкусни;

но не бива при смях свойте устни

да отваря пределно широко,

нито пък да се смее високо:

щом смехът надалеч отзвучава,

13840 той околните хора смущава

и затуй не е редно жената

да си много отваря устата.

Ако има пък грозни зъби,

да ги крие добре, да не би

13845 със вида си мъжете да дразни.

И за плач има начини разни,

но тук всяка е веща, така че

може, гдето рече, да заплаче.

Към жената дори да си мил,

13850 да не си й ни зло причинил,

ни обида, ни скръб, често пъти

без причина сълзите текат й.

Но мъжът в никой случай не бива

да се трогва. Дори да пролива

13855 тя сълзи като капки дъждовни.

Почти винаги те са лъжовни.

Щом пред теб се разплаче жена,

знай, че тя ти крои хитрина.

Ако жалостен вид си придава,

13860 много важно ще е да внимава

да не я във лъжа уличат,

че тогава не ще й простят.

Как да действа една дама, щом

гости има във нейния дом?

13865 Преди място сред тях да заеме,

нека им отдели малко време,

за да видят как тя всяко нещо

е направила сръчно и вещо.

Миг преди на софрата да седне,

13870 за последен път нека погледне

дали вкъщи е всичко наред.

На трапезата й най-напред

всички гости заемат места,

подир тях настанява се тя,

13875 а пък после им хляба показва

и на всеки филия отрязва.

След туй ядене тя им сервира,

като всеки гост сам си избира

каква точно храна ще яде:

13880 на един свински врат ще даде,

на друг — кълка, на трети — крилце,

всеки път — от душа и сърце.

Да внимава със сосове тлъсти

да не цапа тя своите пръсти

13885 и добре да си бърше ръцете.

Хляб да чупи на малки парчета,

да поема така всяка хапка

със устата си, че нито капка,

нито дребна троха никой път

13890 да не пада по нейната гръд.

А когато от чаша отпива,

да следи да не се хич разлива

питието й, че в лакомия

ще я мигом упрекнат ония,

13895 дето я забележат, и доста

от тях биха я взели за проста.

Да поднася стакан до устата,

чак когато преглътне храната;

свойте устни добре да избърсва,

13900 та по тях мазнина да не лъсва,

че когато по горната устна

има мазно от ястие вкусно,

и във виното мазно остава,

пък и чашата се замърсява,

13905 а това не е никак красиво.

И дори да е жадна, не бива

на един дъх стакан да гаврътва.

Нека виното бавно преглътва,

че ако някой път прекали,

13910 ще е срам и позор — та нали

ще се чуе на много места,

че досущ като смок пие тя.

И чудесно да е питието,

нека тя не налапва шишето,

13915 както правят жените кърмачки.

Според мен те са кръгли глупачки,

щом със вино така се наливат,

сякаш в някакъв съд го изливат.

Затуй важно е със постоянство

13920 всяка умна жена от пиянство

да се пази, че щом се напие,

тя не би могла тайни да крие,

а това си е явна злина.

Щом напие се, всяка жена

13925 ще говори, каквото й текне

и престижът й тъй ще олекне,

че у всички ще буди насмешка.

Срам голям би било дрямка тежка

да обори жената на маса.

13930 Колко много досадни неща са

ненадейно, уви, преживели

тез, които не са съумели

да надвият съня си! Как може

да превърнеш софрата на ложе,

13935 а до теб друг безспир да лудува!

Та това би могло да ни струва

неприятности, болки, злини:

назад могат да паднат едни,

встрани — други, а трети — напред,

13940 да се блъснат във някой предмет,

да си счупят я крак, я глава

я ръка… Според мен затова

нащрек трябва да бъдат жените.

Нека помнят те как след вълните

13945 Палинур[12], онзи верен кормчия,

и в спокойно море, и в стихия

водел кораба доста умело.

Но когато го дрямка обзела,

от кормилото в морската бездна

13950 се катурил и мигом изчезнал,

та другарите му сред морето

го оплакали с болка в сърцето.

Освен туй, най-добре е жената

да се включи навреме в играта.

13955 Закъснее ли, нека да знае,

че не ще я след туй пожелае

никой мъж. Ако още е млада,

в любовта нека търси отрада,

че щом старост потропа на прага,

13960 любовта начаса ще избяга.

Старостта неизменно ограбва

хищно всяка жена, затуй трябва

тя в разцвета на своята младост

да изпита голямата сладост

13965 на любовния плод. Щом не люби,

безразсъдно си времето губи.

Подцени ли тя моя съвет,

моя толкова важен завет,

ще се кае, когато след време

13970 старостта този шанс й отнеме.

Тя в мен вярва — туй твърдо го знам

и затуй правила ще й дам,

та щом тя се разумна показва,

неотклонно до гроб да ги спазва

13975 и молитви за сетна отплата

да мълви всеки ден за душата

на онази, която й дава

препоръки и я поучава.

Тез поуки ще влязат и в книга,

13980 та до всички младежи да стигат.

Сине мой, аз сега забелязвам,

че записваш туй, що ти приказвам,

на сърцето в тефтера голям.

И когато окажеш се сам

13985 в някой град надалече оттук,

на наставници върли напук,

преподавай, подкрепян от Бог,

и на другите моя урок:

в коридори, в салони, в градини,

13990 из гори и усойни падини,

из мазета или по тавани,

из долове или по поляни.

Ще ти дам разрешително аз

да сформираш училищен клас,

13995 за да можеш урока ми там

да предаваш. Но трябва ти сам

да го знаеш така, че от всеки

той да бъде запомнен навеки.

        Освен туй, щом е млада жената,

14000 не е редно тя все в одаята

да стои, че тогаз кой ще знае

на лице и на стан тя каква е.

Просто никой не ще я познава…

Нека често се в църква явява

14005 и във празнични дни на хорото,

на сборове и сватби, защото

бог Амур добре знае къде са

всички млади, той там служи меса

и ги в своите тайнства въвежда.

14010         Нека всяка добре да оглежда,

как стои й премяната нова,

а когато е вече готова

да излиза от къщи, тогава

много важно ще е да внимава

14015 да не е на вид ни срамежлива,

ни наперена, ни горделива.

Нека всичките нейни привички

и обноски се нравят на всички —

да не бъде тя нито ленива,

14020 ни припряна, тъй стан да извива,

че да няма там друга девойка

със такава пленителна стойка.

Да внимава с какво се обува,

а когато обувки купува,

14025 нека гледа дали й са сгодни

и дали са наистина модни.

До петите щом роклята стига,

нека леко я тя приповдига

отстрани и отпред и така

14030 тя на свойте изящни крака

ветровинка ще може да прави,

а когато на път се отправи

по-свободно и леко ще крачи.

Нека винаги стъпва така, че

14035 да се вижда от всекиго как

е обут един прелестен крак.

Ако хладно е вън и палто

си е сложила тя, нека то

тъй стои, че красивият стан

14040 да е много добре очертан,

да личи, че е с нови премени,

с перли ситни, със вкус украсени,

че коланът със злато обшит е.

И кесията си на открито

14045 да държи — важно е да се знае,

че заможна и тачена тя е.

С две ръце тъй мантото да хване,

че разтворено то да остане,

та със профила си да напомни

14050 за паун със опашка огромна.

Между хората тъй да се движи,

че да могат добре те да виждат

как пленително тя се обръща,

с какъв жест си палтото разгръща,

14055 как прекрасните форми на стана

са пристегнати в нова премяна,

как в одеждите всичко е модно

и как в тях тя се чувства свободно.

А пък щом не е много красива,

14060 нека бъде все пак предвидлива

да покаже, че има фин вкус,

на тила си да свие кок рус

и да помни добре, че жената,

щом добре си поддържа косата,

14065 все пак може да храни надежда,

че на вид тя добре ще изглежда.

Трябва всяка жена да прилича

на вълк, който към стадото тича —

за да хване една, той напада

14070 двеста, триста и даже хиляда.

Предварително как той ще знае

от тях жертвата точно коя е?

И жената, със хитри кроежи,

трябва доста добре свойте мрежи

14075 пред голям брой мъже да заложи,

че тя иначе няма да може

да предвиди кой жертва ще стане.

За да може един мъж да хване,

ще е нужно към много да метне

14080 свойта въдица. Някой най-сетне,

сред голямото множество луди,

на поредните нейни заблуди

ще повярва — нали хитростта

често пъти крепи любовта.

14085 Ако случи се тъй някой път,

че се много мъже уловят,

всяка умна жена ще внимава,

ако срещи им тя обявява,

да не са те в един и същ час,

14090 че опасно ще стане тогаз.

Щом се видят измамени те,

никой свестен мъж няма да ще

да се вижда с такава жена.

А каква по-голяма злина!

14095 Та това хем би я наскърбило,

хем от дарове би я лишило.

Види ли, че мъжът затлъстява,

да не му тя храна много дава;

от такива жената могла би

14100 где каквото намери да граби

и да ги до просия докара.

Ако няма тя в себе си вяра

и не следва тоз принцип, ще губи.

Една дама не бива да люби

14105 беден мъж. Ако той е бедняк

не ще струва и пукнат петак,

бил той Омир или пък Овидий…

Да не се влюбва тя, ако види,

че по кръчмите той се пилее,

14110 че щом там ходи, вятър го вее.

Най-добре ще е всяка жена

от такъв да стои настрана.

Щом бижута мъжът й предлага,

нека тя ги приеме веднага —

14115 такъв дар хем на нея чест прави,

хем ще му задоволство достави.

Не е редно жена да обича

този, който се пищно облича

или който пред всеки се хвали

14120 с красотата си. В него едва ли,

освен гордост, човек би открил

друго нещо. И Господ би бил

отвратен от суетност такава,

както с право за туй споменава

14125 Птолемей в своя ценен трактат.

Щом е горд, той ще е глуповат

и нима би могъл да обича?

Ако днес пред една той се врича,

и пред втора след ден ще го стори,

14130 а когато за обич говори,

то е с цел подлостта си да скрива.

Колко скръб от съпрузи такива

е познала жената! Но щом

някой мъж влезе в нейния дом

14135 с обещания щедри, решен

да й стане съпруг някой ден

или близък другар, тя тогава

нека все пак надежди му дава,

но дорде не му пипне парата,

14140 да не ляга със него в кревата.

А когато мъжът й отправи

саморъчно писмо и представи

в него свойто интимно желание,

нека тя със голямо внимание

14145 провери дали то е почтено,

или има там нещо скроено.

След това кратък отговор нека

да напише, ала на човека

да не го тя изпраща веднага:

14150 ако няколко дена отлага,

любовта му това ще подбужда…

И от хитрости тук има нужда.

Мъжът даже да се изповяда,

не е редно една жена млада

14155 да му лесно подава ръка.

Но погрешно е също така

да отхвърля от раз любовта му.

Би могла във началото само

да държи този мъж в напрежение,

14160 да му вдъхва и страх, и съмнение,

и кураж. Ала щом неведнъж

се е вричал в любов един мъж

пред жената и щом й се нрави,

най-добре ще е, без да се бави,

14165 тя избраника си да накара

да й има за цял живот вяра

и подобно на прах разпилян

да се пръсне страхът, насъбран

у мъжа. Ако той е готов

14170 за взаимност и чиста любов,

нека, ползвайки си хитрините,

тя пред Господа Бог и светците

клетва с кръст да положи, че друг

мъж не ще избере за съпруг,

14175 а щом много на него държи,

нека тъй свойта реч продължи:

«В свети Петър и в Бог, господине,

се заклевам сега, че един е

моят избор: на теб се отдавам

14180 не защото скъп дар получавам,

а защото любов в мен гори.

Никой друг мен не ще покори,

да ми дава каквото си ще.

На мнозина отказах, а те

14185 бяха знатни и доста богати,

но ти само плени ми душата

с дивна песен и с чудна магия.»

И тогава на мъжката шия

щом увисне тя с ласки безброй,

14190 ще загуби акъла си той.

Ако моят съвет й допада,

нека скубе го тя без пощада,

та без пукнат петак да остане.

Този номер могъл би да стане

14195 много лесно при всяка жена:

колкото по-висока цена

един мъж е съгласен да дава,

толкоз по-скъпа тя ще му става.

Ако даром човек нещо взема,

14200 често то му омръзва след време,

а пък щом нищо то не му струва,

той изобщо не ще се страхува,

че то може да се пропилее.

За такваз вещ човек не милее.

14205 За да скубеш е нужно умение.

Туй еднакво важи, без съмнение,

и за дойката, и за сестрата,

за добрия лакей, за слугата,

и за майката, стига самата

14210 тя да има все пак ум в главата.

Ако някому те се подмазват,

той за тях все по нещо запазва:

чехли, риза, палто, ръкавици.

Нека те като лакоми птици

14215 да отмъкват от него каквото

под ръка им попадне, защото

зле ще бъде, щом те го оставят

със имота си сам да се справя.

Нека, както в хазартни игри,

14220 да загуби той свойте пари

и от пламенна страст по жената

да прахоса до грам свойто злато.

Една плячка се свършва без време,

ако всеки ламти да си вземе.

14225 Нека те му рекат, че жена му

няма как със една рокля само

между хората да се представя.

А след туй с важен тон да добавят:

«В свети Жил се кълнем, че да беше

14230 друг на твоето място, тя щеше

в облекло на кралица да ходи,

съобразно с последната мода.»

А на нея да кажат: «Госпожо,

обясни ни най-сетне как може

14235 да си толкова чак търпелива.

Та нима за една рокля бива

ти от толкова време да чакаш?»

Със престорена скромност тя, сякаш

не е нивга приемала дар,

14240 ще им каже да млъкнат, макар

тез слова да й радват сърцето.

Но ако той все пак се досети,

че по нея богатства пилее

и съвсем притеснено живее,

14245 като всичко на нея дарява,

нека тя пари в заем тогава

да му иска, но давайки дума,

че ще върне заетата сума

в срок най-кратък (ала с намерение

14250 да не спази това задължение).

Ако бъде от друг посетена

(нали тя е с момци обградена,

макар че ни един не обича

и пред никой в любов не се врича),

14255 нека тя му се скришом оплаче

със въздишки дълбоки, така че

той да й непременно повярва,

че дълга си тя още не сварва

да плати, че е дала в залог

14260 свойта най-скъпа дреха, та в срок

да му се издължи и след време

да не го плаща с лихви големи.

Нека каже му тя, натъжена,

че наистина е притеснена,

14265 че усеща бодежи в сърцето

и че тъй ще се чувства, дордето

не й някой откупи залога.

Като види в каква изнемога

е жената, наивникът явно

14270 ще извади пари незабавно

и за нейна голяма утеха

ще откупи прекрасната дреха.

Тя могла би да скрие таз вещ

от добрия наивен младеж

14275 в сандък, който добре обкован е,

и тогаз лесно той ще се хване

на любимата си на лъжата,

тъй че тя да му пипне парата.

Нека той, щом си работа няма,

14280 търси в нейната къща голяма

тази дреха!… Жената, щом иска,

би могла и от друг да изстиска

я елече, я сърмен колан,

нова рокля или пък гердан,

14285 а защо не и джобни пари.

Ако плахо й той довери,

че ще й подари туй, което

иска тя, и с ръка на сърцето

закълне се, че без да се бави,

14290 всичко скоро ще й предостави,

във такъв случай най подобава

да не му се тя предоверява.

Аз от тия мъже нечестиви

дочух толкова клетви лъжливи,

14295 че дори и светците във рая

са по-малко, доколкото зная.

Ако този любовник съвсем е

обеднял, нека заем да вземе,

за да има какво да й дава.

14300 Инак нека не й се вестява!

Ако опит тя в тез дела има,

да се прави, че страх я обзима

и че смут във душата усеща,

ако своя мил вкъщи посреща.

14305 А на него да каже най-ясно,

че тез срещи са нещо опасно,

че щом тайно приема го тук,

всъщност мами тя своя съпруг

и че смърт я очаква, във случай

14310 че мъжът й таз тайна научи.

Дори той да се сърди и даже

да я плаши, тя нека му каже

да излезе от нейната стая…

Да размисли след туй и накрая

14315 нека тя го все пак задържи.

Ако никой човек не кръжи

край дома й в момента, когато

той пристига за среща, жената

да му тихо вратата отвори.

14320 Щом той влезе и я заговори,

нека тя му изрично припомни,

че ги дебне опасност огромна,

ако някак мъжът й узнае,

че край нейния дом се мотае

14325 непознат пришълец всяка нощ.

И не ще се спаси той ни с нож,

ни със щит, нито с кол, ни с топор,

и не може се скри ни в обор,

ни в кошара: веднъж забелязан,

14330 на парчета ще бъде нарязан.

После нека въздиша тя с вид

недоволен, дори ядовит,

и ревниво да го обвинява,

че почти всеки път закъснява,

14335 че е ходил при друга на среща,

че на нечии ласки горещи

отговаря й той със измяна,

че тя вече се чувства презряна

и сама на позор се обрича

14340 със това, че го още обича.

И тогаз на любовника клет,

от съчувствие мигом обзет

ще му стане за сетен път ясно,

че го люби тя честно и страстно

14345 и че станала е по-ревнива

от Вулкан[13], който някак открива,

че жена му Венера се люби

със бог Марс, и без време да губи,

от пиринч мрежи той изковал

14350 и със тях ги така омотал,

като че във капан той ги хванал.

Но Вулкан изигран си останал,

макар в случая лично да бил

вероломството им той разкрил —

14355 луд е който си мисли, че само

със един мъж се люби жена му.

И Вулкан с умолителен глас

призовал боговете тогаз,

а те, щом ги в леглото видели,

14360 продължително време се смели.

Красотата на тази богиня

развълнувала явно мнозина,

ала тя пребледняла от срам,

че във грях била хваната там.

14365 А пък всъщност не е никак трудно

да се види, че с тях нищо чудно

не се случва. Вулкан грозен бил,

прах от въглища бил му покрил

както челото, тъй и косата,

14370 слепоочията и брадата.

И макар че той бил неин мъж,

не го срещнала тя ни веднъж

дружелюбно, доколкото знам.

Тя и Парис[14], сина на Приам,

14375 пък и Авесалом[15], без съмнение,

би докарала до омерзение,

ако тя била тяхна съпруга.

Та нали в този свят всяка друга

жена, вярна на своите нрави,

14380 на съпруга си зло често прави.

По върховната воля господна

тук жената се ражда свободна,

ала бракът с мъжа я лишава

от правата, които й дава

14385 предобрата Природа. Та как,

ако малко разсъдиш все пак,

ще приемеш, че тъкмо Робен

за съпруг на Мари е роден

и че Жак е роден за Анет?

14390 От Природа не чакай строг ред,

чедо мое. До днешния ден

в любовта няма ред утвърден:

всяка може да бъде на всеки

и така ще е явно навеки.

14395 Ако някоя има годеж

със обичан от нея младеж,

а след туй се венчаят пред Бога

и му стане жена, за да могат

да живеят щастливо, задружно,

14400 да избягват раздори ненужни,

да се грижат добре за децата,

един ден ще покаже жената,

та била лоша тя или мила,

та било с добрина или силом,

14405 че желае да бъде свободна.

За една жена на̀й е изгодно

Свобода да й бъде подвластна,

да й е всеки път съпричастна.

Ето тъкмо по тези причини

14410 през изтеклите вече години

са се случили много злини,

предизвикани все от жени.

Десетина ти бих изредила,

а пък другите бих ти спестила,

14415 че не искам да си отегчен.

Всеки мъж, от жена запленен,

за съпруга държал да я вземе,

стига друг да не му я отнеме

и да сложи на нея ръка.

14420 Но мъжът можел също така,

удоволствие щом си направи,

вероломно да я изостави,

Затова помежду си мъжете

се избивали и с векове те

14425 своя бащински дълг най-нехайно

пренебрегвали. После незнайно

кой коварен ум брака въвел

и така свободата им взел.

И Хораций правдиви слова

14430 е изказал за всичко това

за поука на младите хора.

Пред теб искам сега да повторя

туй, което от него аз знам,

без да чувствам ни свян, нито срам.

14435 И така, както казва Хораций[16],

съществували много глупаци

по света, преди още Елена

да била на земята родена.

Те подклаждали разпри, войни

14440 с много жертви и много злини

(за тях няма вест в ни една книга

и до нас, уви, нищо не стига).

А Елена, тъй както се знае,

с голям опит в кавгите била е:

14445 от край време та чак досега

лесно влизат жените в кавга

и то тъкмо с мъжете, които

ги обичат и тачат открито,

и отдавайки им дух и тяло,

14450 си затриват живота изцяло.

За да видиш каква чудна власт

упражнява Природа над нас,

много примери бих изброила

(и във книга ги бих изредила).

14455 Щом човек птици в клетка постави

и след туй всичко нужно направи

да се чувстват във нея охолно,

те ще пеят, но не драговолно,

а потиснати, с мъка в сърцата,

14460 и ще страдат весден по гората,

ще копнеят безспир в лес зелен

да посрещат изгрелия ден.

Даже той да рече да ги храни

всеки път със храни най-отбрани,

14465 те ще търсят удобен отвор

към зеления горски простор,

ще ги тегли изконен копнеж

към свободен, към волен летеж

Волен е и духът на жените

14470 и значение няма дали те

са девойки, или са сгодени,

или пък вече са задомени.

Всички те, накъдето да ходят,

от един стремеж само се водят —

14475 да живеят напълно свободно,

а пък щом им е всичко угодно,

слободии ще ги съблазнят.

Към това се стреми и мъжът…

Ако стане монах, той започва

14480 да се кае и поглед насочва

зад пределите на манастира,

но спасение там не съзира

и живее унил, угнетен,

но с надежда, че все някой ден

14485 ще си върне той пак свободата.

Тоз извечен стремеж на душата

ще го мъчи и трови безспир

и да иде във друг манастир,

Той прилича на риба, която

14490 влиза в слепия кош и когато

да излезе навън пожелае,

забелязва, уви, че това е

невъзможно, че щом там се пъхне,

в скоро време тя там ще издъхне.

14495 А които край коша минават,

начаса изумени остават,

като виждат, че там тя се мята

във омая за тях непозната,

и понеже, от друга страна,

14500 в коша има богата храна,

за каквато ламтят всички те,

несъмнено на тях им се ще

да се някак при нея проврат,

ту насам, ту натам се въртят,

14505 най-накрая откриват отвора

и попадат сами във затвора.

Но веднъж влезли вече във коша,

те се чувстват наистина лошо,

до последен дъх сили напрягат

14510 дано някак навън да избягат,

но напразни са тези стремежи…

Дори по-зле, отколкото в мрежи,

в коша блъскат се те с всичка сила,

но смъртта само би ги спасила.

14515 Щом е влязъл веднъж в манастира,

човек изход, уви, не намира.

Да е даже с невидими дрехи,

с бързоходни ботуши, с доспехи

и със сила безкрайно голяма,

14520 от Природа човек нивга няма

да избяга. Не е ли свободен,

той фактически става негоден,

та дори да се сам убеждава,

че покой му килията дава.

14525 Но защо от Природа да бяга,

ако тя свобода му предлага?

Неслучайно Хораций говори[17],

че не бива човек да се бори

срещу нея. Дори и насила

14530 да я гониш в ръката със вила,

тичешком пак при теб тя се връща

и остава вовек вездесъща.

От какъвто и ще да си род,

не ще нивга спреш нейния ход,

14535 със каквито дела да се хванеш,

ти под неин контрол ще останеш.

Нито сила, ни заговор може

пред Природа преграда да сложи.

Та не е у Венера вината,

14540 след като поначало жената

от свободен живот се нуждае

и самата й същност в това е.

На приятни любовни игри

често тя се отдава, дори

14545 и когато законен брак сключи

(както впрочем Природа я учи;

а Природа за нас на земята

е по-нужна дори от храната).

Вземи котенце, плъх невидяло,

14550 и почни от самото начало

да го храниш с храна най-отбрана,

но издай безусловна забрана

ни един да не си позволява

на туй котенце мишки да дава.

14555 И ще видиш, че щом там пребяга

мишка, то върху нея веднага

ще се хвърли. А би могло даже

зарад мишките да се откаже

от храната, която му даваш.

14560 Вероятно и сам осъзнаваш,

че и сили весден да хабиш,

котка с мишка не ще помириш.

Ако някой мъж конче захване

да отгледа, дорде жребец стане,

14565 но далече от млади кобили;

щом порасне, тоз кон ще изцвили,

ако близо кобили съзре,

и не ще го тогава възпре

никой с нищо на белия свят.

14570 Не ще гледа какви са на цвят —

дали косъмът им е кафяв,

или бял или пък пепеляв:

до една ще ги той изреди,

стига те да не са със юзди,

14575 Щом свалиш от кобила юздата,

виждаш как на мига лудешката

хуква тя към жребеца красив —

бил той черен, кафяв или сив.

Появи ли се някакъв кон,

14580 под напора на своя нагон

ще се спусне към него тя бързо,

стига той да не е здраво вързан.

А което за кон и кобила

е валидно, по принцип е в сила

14585 и за всички животни: то става

и когато бикът види крава,

и щом срещне овцата овен.

Запомни, драги сине, от мен,

че в действителност те не копнеят

14590 в неразривен съюз да живеят,

и все пак двата пола не спират

нито миг един друг да се дирят.

Аз повтарям ти още веднъж,

че нагонът жената към мъж

14595 и мъжа към жената подтиква;

и светът от това не отвиква,

но все пак строгостта на закона

поне малко възпира нагона.

Поне малко? Не! Доста все пак!

14600 Ако младите свържат се в брак,

за да станат съпруг и съпруга,

нямат право със друг или с друга

да се женят. Това ще е грях

до деня, в който някой от тях

14605 не умре. Ала всеки и всяка

дълго време живеят с мерака

да добият безмерни права,

но им скъпо излиза това.

Едни често от срам или страх

14610 се въздържат да стигат до грях,

но Природа е властна над всички —

над животни, над хора, над птички.

Всъщност аз и по себе си съдя:

в младостта си желаех да бъда

14615 със голям брой мъже, но срамът

ме възпря да вървя в този път.

Колко страсти срамът обуздава!

Щом от къщи излезех тогава,

след като се със грим разкрасявах,

14620 почти всички мъже запленявах:

всеки с жадни очи ме следеше

а това много ясно личеше.

Боже мой, със какви чувства нежни

ме изпълваше в дните ми прежни

14625 всеки, който се вглеждаше в мен

и от чара ми бе изкушен!

И те щяха на драго сърце

да ме стиснат във свойте ръце,

пък и аз всички бих пожелала

и на всичките бих се отдала.

Не изключвам от тях ни мъдреца,

ни безумеца, ни големеца,

нито рицаря, нито прелата,

стига страст да му лумне в душата,

14635 да се е разделил с манастира

и ни срам, нито грях да намира

в туй, че с мен на любов се отдава.

Не един пожелал би тогава,

ако моя стремеж разбереше

14640 или пък ако вярно прозреше

във самата природа човешка,

да направи с мен сладостна грешка

и когато страха превъзмогне,

своя брак той дори да разтрогне.

14645 Да допуснем, че някои бяха

полудели по мен, та те щяха

клетви, вярност и дълг да забравят

и жените си да изоставят;

освен може би някой глупак,

14650 сляпо вярващ в законния брак

и във свойта съпруга красива.

Аз не бих съблазнила такива,

щом се вричат на всяка цена

да са верни на свойта жена

14655 и за друга не щат да се сещат.

Но подобни не се често срещат.

Щом един мъж със мене говори,

не се питам какво ще ми стори,

дали лъже ме той, или не

14660 а се радвам, щом малко поне

аз съм му завъртяла ума.

Не разпитвам го ни за дома,

ни за дрехите, дето той носи,

ни за нищо… Подобни въпроси

14665 няма никога да му поставя;

важно е да му радост доставя

мисълта, че ме прави щастлива

и не среща у мен съпротива.

Чрез Природа на всеки от нас

14670 във сърцето е вложена страст

и Венера не е хич виновна,

че е имала връзка любовна.

Така както бог Марс бил пленен

от Венера, така, според мен,

14675 всеки бог явно бил е готов

да завърже със нея любов,

без да чувства ни срам, нито страх,

че пред други ще стане за смях.

Та Вулкан предпочитал дори

14680 да потули скандала с пари.

Но, уви, било всичко узнато

във съвсем кратък срок и когато

вече Марс и Венера разбрали,

че храна на мълвата са дали,

14685 те решили нещата, които

преди вършели само на скрито,

пред очите на всички да стават,

та дано ги на мира оставят:

нали тяхната тайна отдавна

14690 за околния свят била явна.

Щом нещата се тъй утежнили,

Вулкан клюмнал, останал без сили

(както казва един автор стар[18])

и понеже той нямал друг цяр,

14695 преценил, че по-редно било

да търпи това срамно тегло,

вместо разпри да има със тях.

По-добре било някак на смях

да показва, че нищо не знае,

14700 след като благосклонност желае

да получи от тази, която

той обичал наистина свято.

Трябва много добре да внимава

онзи мъж ревнив, който решава

14705 дотам всички неща да докара,

че съпругата си в изневяра

чрез уловка на място да хване,

че тогава по-лошо ще стане.

Щом от ревност един съпруг страда,

14710 и жена си с друг мъж изненада,

нека знае, че никога тя

ни загриженост, ни доброта

спрямо него не би проявила…

Ще е негова тя, но насила.

14715 Ревността е безсмислено зло,

тя е болест и вечно тегло,

щом безумно си влюбен. Нещата

не стоят точно тъй при жената,

за която говорих дотук.

14720 Тя привидно пред своя съпруг

се показва ужасно ревнива,

ала вътрешно му се присмива

и със него се тъй забавлява,

че глупакът триж по-влюбен става.

14725 Щом любовникът сам осъзнае,

че жената си с него играе,

и подметне на свойта изгора,

че освен нея има и втора,

да не се тя от ревност разплаче,

14730 а да срещне спокойно вестта, че

и на друга любов обещава.

Нека тя да не се възмущава,

че така с нея той се държи,

да прибегне и тя до лъжи,

14735 даже с риск да го силно подразни,

да му каже, че често със разни

мъже има приятелски връзки.

А след туй с думи още по-дръзки

да добави: «От днеска нататък

14740 да не ти стъпват тука краката!

За греха ти не ще ти простя

и жестоко ще ти отмъстя.

Запомни, че за тази измяна

аз длъжница не ще ти остана.»

14745 Като чуе, че близка раздяла

застрашава го, този мъж жалък,

който уж й бил турил рога,

ще изпадне в голяма тъга…

Щом мъжът няма страх, че жената

14750 ще му сложи рога на главата,

той от страст не гори… В даден миг

ако влезе слугинята с вик

и рече: «Гибел чака ви тук.

Господарят ли, някой ли друг

14755 накъм входа сега приближава…»

нека тя да не се вцепенява,

а да хвърли бърз поглед към двора,

после своя любовник в обора

или в някой килер да натика,

14760 за да чака, дорде го повика;

ще се чувства той там притеснен,

ще се тюхка, че тъкмо в тоз ден

не е в друга посока поел.

Да речем, че друг мъж е приел

14765 да се срещнат във нейния дом

(би било доста глупаво, щом

я обземе в тоз миг разкаяние!).

нека тя обърне внимание

и на втория — могат да идат

14770 в друга стая и там да се видят.

Даже той да е имал идея

да остане по-дълго със нея,

да не го тя в дома си държи.

И дори да се той натъжи,

14775 нека с него тя свойта тревога

сподели: «Разбери, че не мога

да остана с теб… Близък роднина

по не зная каква си причина

с моя мъж има среща у нас.

14780 Както вярвам в свети Жермен аз,

и ти вярвай, че друг някой ден

ще останеш по-дълго при мен.

А сега ме сама остави.

Тръгвай вече! Недей се бави!»

14785 В този случай ще бъде добре

да изчака тя малко, дорде

той от нейния поглед изчезне.

После в тайното място да влезне,

гдето първият чака я скрит

14790 (та нали не е редно той свит

там на тясно цял ден да изкара).

Да му върне тя предната вяра,

че съвсем в скоро време ще може

да отиде във нейното ложе.

14795 И все пак той с известен страх нека

ляга с нея в постелята мека

и да знае, че тази им връзка

често прави я луда и дръзка.

След туй в своя баща нека тя

14800 закълне се, че тия неща

доста нерви и сили й струват,

макар тя да не се хич страхува,

да се чувства дори по-спокойна

от човек, който в местност усойна,

14805 несмущаван от нищо, се шляе.

Не изпитваш ли страх, любовта е

вид наслада, но някак частична.

На жената бих рекла изрично,

щом с любовник в леглото си легне,

14810 предпазливо ръка да протегне

и добре да притвори крилото,

та по-тъмно да стане, защото,

ако кожата й е с петна

и прониква отвън светлина,

14815 щом ги види мъжът, неприятно

ще му стане и може обратно

към дома си той пътя да хване

и посрамена тя да остане.

Но когато пред двамата млади

14820 няма никакви външни прегради,

със любовен копнеж във душата

нека те да се впуснат в играта

на Амур. Ала никой не бива

преди другия сам да отива

14825 до желания пристан… За двама

е онази наслада голяма

и не знаят те нивга насита.

Но не я ли жената изпита,

ще е нужно, макар на вид само,

14830 да покаже, че чувства голямо

удоволствие от любовта,

та и той да си каже, че тя

нежността му все пак оценява,

макар той да й всъщност додява.

14835 Щом мъжът убеди свойта дама,

че в дома му риск никакъв няма

и решат там да ходят, тогава

нека мъничко тя закъснява,

та със по-голям трепет и плам

14840 да я чака любовникът там.

Запомни, че едно закъснение

прави чаканото наслаждение

да изглежда понякога двойно.

А когато е всичко спокойно

14845 и ти правиш каквото си щеш,

спада някак си твоят стремеж.

Щом пристигне в дома му, където

той я чака със трепет в сърцето,

нека тя сподели боязливо,

14850 че мъжът й следи я ревниво,

че от страх тя безспирно трепери,

че щом той не я вкъщи намери,

след туй грубо ще я наругае.

Не е зле тя да се разридае,

14855 да се дърпа дори отначало,

а след тези преструвки, изцяло

под напора на своите чувства,

във любовни игри да се впуснат.

Ако дамата вече усеща,

14860 че опасно ще е да се срещат

във дома му, или я е страх

да го кани на срещи у тях

заради ревността на мъжа си,

който бил все сърдит и навъсен,

14865 и щом начин друг тя не открие,

нека с нещо мъжа си опие.

С вино може това да направи

или пък да си билки достави

от знахари. Щом нейният мъж

14870 от отварата пийне веднъж,

ще заспи — така силни са те,

че жената каквото си ще

би могла в това време да стори.

Ако има в дома други хора,

14875 своевременно тя да ги прати

у роднини или у познати,

или с дарове нека опита

да ги вземе във своя защита

или пък нека с биле омайно

14880 упои ги, та в нейната тайна

да не вникнат. След туй, някой ден,

на мъжа си тя с вид натъжен

да рече: «Господарю, нощес

зле се чувствах — дали пък абсцес

14885 или треска е хвърлила в огън

мойто тяло и аз изнемогвам.

Явно трябва да ида на бани.

Ние имаме вкъщи две вани,

но не чакам от тях изцеление —

14890 трябва по-специфично лечение.»

Щом размисли, съпругът ревнив

вероятно не ще е против,

но все пак ще остане намусен,

ще покаже дори, че не му се

14895 нрави нейната странна идея,

и затуй ще изпрати със нея

я добрата слугиня, която

да помага, я близка позната

(и тя с някой приятел, изглежда,

14900 ще си срещи любовни урежда).

Щом отиде на баните, тя

ще забрави съвсем болестта,

със любовника си най-приятно

ще изкара и там многократно

14905 във един общ басейн ще се къпят…

Както искат, така ще постъпят.

Кой от грях ще предпази жената,

щом към грях се стреми тя самата!

Дори Аргус[19] за нея да бдеше

14910 със стоте си очи, пак не щеше

да й бъде той сигурна стража.

За очите на Аргус ще кажа,

че дорде половината спели,

всички други най-ревностно бдели.

14915 Уникален страж колосът бил,

но всесилният Зевс наредил

на бог Хермес да вземе главата

на гиганта и тъй от теглата

да спаси Ио — тази девица,

14920 дето Зевс бил превърнал в юница

(ала Хера не се примирява…).

Нека никой не се заблуждава,

че се лесно опазва жената.

Тя не е чак така глуповата,

14925 та да вярва, че някой мъдрец,

ясновидец, пророк, или жрец

би могъл с хитрини и магии,

с чародейства или с дяволии

да накара мъжа да изгуби

14930 своя ум и така да се влюби,

че да стори жената честита.

Неразумно е тя да разчита

на Бален[20], че със тайнство той бърже

би могъл един мъж да обвърже

14935 и че друга жена зарад нея

ще намрази той… Нито Медея

с чародейството си задържала

Язон, нито Цирцея[21] можала

да възпре Одисей да не ходи

14940 във отвъдното царство да броди.

        На жената не й подобава

на любимия скъп дар да дава:

щом го много обича дори,

нека тя със колан го дари,

14945 но да бъде той с проста тока;

допустимо е също така

я кама на мъжа да предложи,

я кесия от евтина кожа,

я възглавница, я игленица,

14950 я шал някакъв, я броеница,

я кълбо от конци — както правят

монахините… Те пък доставят

често пъти наслади на клира.

Впрочем глупав е който задиря

14955 монахини… По светските дами

по-добре е мъжът да се мами,

че на срам с тях не се той излага

и от тях почти всяка веднага

ще направи каквото той каже,

14960 пък и с приказки тя ще замаже

своя грях пред мъжа си най-лесно.

И макар да е вредом известно,

че с жените се трудно търгува,

монахините най-скъпо струват.

14965 Мъжът трябва добре да съзнава,

че един женски дар представлява

нещо много опасно, понеже

с него хваща го тя в свойте мрежи.

Ала някои щедри жени

14970 и на себе си вършат злини.

По-добре за мъжа да оставим

щедростта! Ако ние се славим

с нея, бихме допуснали грешка

и бедата за нас ще е тежка.

14975 Доверчиви ни дяволът стори,

но сега вече никой не спори,

че в тоз свят все по-малко остават

тез, които се щедро раздават.

Най-различни подаръци можеш

14980 на наивници ти да предложиш

и с тях лесно да ги съблазниш.

Впрочем трябва добре да цениш

всеки дар, който ти получаваш.

И помни, че безспир приближаваш

14985 към онази фатална межда,

към която върви младостта:

тя се Старост зове — всеки час,

без да щем, тя пристъпва към нас.

Дано, щом като минеш междата,

14990 за глупак да не те никой смята.

В наше време кой би се присмял

на мъж, който богатство е сбрал!

Но щом той не е нищо спестил,

не би струвал и лампен фитил.

14995 Аз, за жалост, постъпих така

и заслужено страдам сега.

Колко много неща драгоценни

бяха ми от мъже подарени,

а пък аз ги на други дарявах.

15000 Получавах, но всичко раздавах,

нищо свястно за мен не запазих

и наистина много загазих.

Бях забравила за старостта

и с неволи наказа ме тя.

15005 Бедност уж за мен страшна не беше,

уж добре ми животът течеше

и изобщо не мислех тогава,

че е нужно човек да спестява.

Да бях имала разум в главата,

15010 щях да бъда днес дама богата.

Докато млада бях и красива,

имах връзки интимни с такива

важни хора, които към мене

се отнасяха все с уважение.

15015 Но каквото от тях получавах,

на един млад негодник го давах.

Пред свети Тибо клетва изричам,

че тогава го много обичах:

затуй нему дарих си сърцето,

15020 а пък той ми зачерни лицето.

С всички други приятелка бях,

ала само по него горях,

а пък той пред мнозина твърдял,

че на мен въобще не държал,

15025 дори някъде дръзнал да каже,

че съм долна, че мрази ме даже

и в злостта си дотам се увличал,

че развратница чак ме наричал.

Плитък ум притежава жената

15030 и нали съм жена аз самата,

не обикнах мъжете, с които

може би бих живяла честито.

Ако моят развратник речеше

да ми счупи главата, пак щеше

15035 да получи от мен благодарност,

дори искрена обич. Навярно,

ако беше ме сто пъти бил,

щеше пак да ми бъде тъй мил;

той умееше с думи добри

15040 лесно с мене да се помири.

Да ме беше измъчвал душмански,

да се бе държал с мен грубиянски,

да ми бе покрил с рани лицето,

той не би се оттеглил, дордето

15045 не измоли сам прошка от мен.

Отначало бе груб, непочтен,

а отпосле все беше готов

да говори за мир и любов.

Този долен лъжец, тоз нахал

15050 така лошо ме бе омотал,

че без него да дишам не можех.

Щом не беше със мен, се тревожех

и бях склонна до Лондон да стигна,

цели нощи съвсем да не мигна,

15055 с една реч, тъй ме бе очаровал,

че на всичко бях вече готова…

Често той бе ме правил за срам,

а защо го обичах — не знам.

Цял се беше отдал на живот,

15060 пропилял беше своя имот

и в таверните всеки мой дар

проиграваше той на комар.

Яд ме беше, че той не желае

с труд полезен да се занимае,

15065 но понеже кредитор му бях,

той от Бедност не чувстваше страх.

А на мен от места най-различни

ми изпращаха средства парични,

ала той ги хабеше без мяра

15070 и това до провал го докара.

Явно чувстваше силна охота

към онези неща във живота,

от които бе черпел наслади.

Но когато годините млади

15075 отлетяха, той вече разбра,

че не го чака участ добра

и че трябва да проси дори.

И аз нямах тогава пари,

пък и мъж паралия не взех.

15080 Както знаеш, отпосле поех

по трънлив път и стигнах дотука.

Нека мойта съдба за поука

да ти бъде и моят съвет

да те води в живота напред,

15085 за да стигнеш до по-добър край.

Прецъфти ли ти розата, знай,

че и ти вече станал си стар

и че никой не би ти дал дар“.

Тука Старата спря да говори…

[1] През Средновековието между имената на учените се среща и това на Алгус. Свързва се с името на арабския математик Абу Джаафар Мухаммад бен Муса, който допринесъл за разпространението на арабските цифри. ↑

[2] Според диалога «Тимей» на Платон. ↑

[3] Става въпрос за заръката на Амур в стихове 2225–2230. ↑

[4] За тези стрели става въпрос в стих 881 и сл. ↑

[5] Пигмалион — легендарен кипърски скулптор, който се влюбил в направената от него статуя. Венера превърнала творбата му в истинска жена. ↑

[6] Има се предвид Добър Прием. ↑

[7] Дидона — финикийска богиня, основателка на Картаген. Според Вергилий посрещнала троянския герой Еней и му отдала сърцето и царството си, но след като той по повеля на съдбата я изоставил, се самоубила. ↑

[8] Демофонт — син на Тезей и Федра. След падането на Троя стигнал брега на едно тракийско племе и там се сгодил за царската дъщеря Филида. По-късно се оттеглил в Атина и не се върнал до уговорения срок. Затова Филида го проклела и се обесила. ↑

[9] Парис — син на троянския цар Приам и на Хекуба. По време на бременността си майка му сънувала, че ще роди огън, който ще изпепели Троя. Затова, когато се родил, баща му го дал да го отгледа пастир. В планината се радвал на любовта на нимфата Енона. На сватбата на Пелей и Тетида богинята на раздора подхвърлила сред гостите ябълка с надпис «На най-хубавата». Спуснали се Хера, Атина и Афродита. Парис разрешил спора в полза на Афродита и получил от нея любовта на Елена, заради която изоставил първата си съпруга. След смъртта му от мъка Енона се самоубила. ↑

[10] Ксант — река в Мала Азия. ↑

[11] В описваната епоха жените често си правели прически във вид на рога. ↑

[12] Палинур — кормчията на Еней, който бил приспан от бога на съня и паднал в морето. Вж. Вергилий, «Енеида», V, 833–871. ↑

[13] Вулкан — римският бог на разрушителния огън. ↑

[14] Парис (синът на Приам) през Средновековието е сочен като пример за мъжка красота. ↑

[15] Авесалом (синът на Давид) през Средновековието е сочен като пример за мъжка красота. ↑

[16] Жан дьо Мьон се позовава на «Сатири», І, 3,107-110. ↑

[17] Авторът перифразира «Писма», І,10,24. ↑

[18] Историята на любовта между Венера и Марс следва разказа на Овидий в «Любовно изкуство», ІІ, 561–592. ↑

[19] Аргус — гигант със сто очи на главата и сто на гърба, от които винаги по две спели. Името му често се свързва със следната история: Зевс, който изневерявал на жена си Хера, бил влюбен в нимфата Ио. За да заблуди Хера, той превърнал Ио в юница, но Хера разкрила хитрината му, поискала от Зевс да й даде в дар тази юница и възложила на Аргус да я пази. Зевс, на свой ред, наредил на Хермес да убие Аргус и да освободи Ио. ↑

[20] Баден — име на магьосник, което се среща и в други средновековни творби. ↑

[21] Цирцея (грц. Кирка) — морска нимфа, магьосница, живяла заедно с други нимфи на самотен остров. Тя превръщала попадналите там корабокрушенци във всякакви животни. Неин гост бил Одисей; след като я принудил да възвърне човешкия образ на другарите му, той прекарал една година при нея и след това се отправил към царството на мъртвите. ↑

15090 Добър Прием уста не отвори,

развълнуван от тези слова.

Той разбрал бе от всичко това,

че целта й бе да го накара

да я следва със повече вяра.

15095 Да не действаше Ревност открито

чрез пазачите злобни, които

без съмнение верни й бяха,

край стените безспирно сновяха

и ръмжеха досущ като псета,

15100 твърдината била би превзета.

Но при туй непрекъснато бдение

кой би й причинил поражение?

Зъл Език беше мъртъв. Едва ли

някой щеше за него да жали…

15105 Та той беше от всички презрян,

затова че без никакъв свян

безогледно навред клеветеше

и на Ревност най-предан страж беше;

освен нея, за този нахал

15110 никой друг пет пари не би дал.

Беше свикнала тя да го слуша,

но й идваше често до гуша

от това, че той всички одумва,

че говори каквото му хрумва

15115 и зло само на хората прави,

че със свойте постъпки остави

зад гърба си безбройни злини.

Дойдат ли недобри новини,

тъй обичаше да ги раздува,

15120 че не щеше дори и да чува

за добро, а със приказки празни

сам подхранваше слухове разни.

В лицемерие той бе живял,

на коварство се беше отдал

15125 и понеже бе толкова долен,

тука всеки остана доволен,

че умря, и дори литургия

не отслужиха. Никой от тия,

със които той беше върлувал,

15130 от смъртта му не се развълнува.

Те по принцип така зорко да бдят,

че не би бил превзет никой път

този замък гранитен, та даже

ако им се насреща покаже

15135 един петстотинхиляден враг.

И си често повтарят: „Все пак

и без негова помощ ще можем

да опазим таз крепост, дай Боже!

А духът на тоз изверг презрян

15140 дано в адския смраден катран

изгори, че освен от беди

не остави той други следи.“

С убеденост това те твърдяха,

ала явно без Зъл Език бяха

15145 и по-слаби, и по-уязвими.

        Като мъж със достойнства значими,

Добър Прием на свой ред начена

свойта реч с вещина несъмнена:

„Аз, госпожо, съм ви задължен,

15150 че се мило държахте към мен.

Посветихте ме в сложно изкуство

и затуй ви говоря със чувство

на доволство. Но как би могло

любовта да се смята за зло,

15155 при това хем горчиво, хем сладко?

Бих желал да засегна накратко

един друг въпрос, важен за нас.

Трябва много пари, според вас,

да натрупвам, но аз се надявам

15160 да ми стигне туй, що притежавам.

Да съм имал прилично държание?

Е, добре, ще положа старание,

но аз никак не вярвам в магии

и това са за мен дяволии!

15165 А на младия мъж, който бил

според вас тъй възпитан и мил,

пожелавам злини да не среща

и всеобща любов да усеща.

Към тоз момък зла умисъл нямам,

15170 но е факт, че и обич голяма

не изпитвам към него, макар

че букета му взех като дар.

Нима туй, че приех аз цветята,

е претекст за другар да го смятам?

15175 Та какво от това, че обичал

мили думи за мен да изрича?

Ако често мъжът и жената

си повтарят: Със радост в душата

ще ви срещна, приятелко, пак —

15180 или: Нека, приятелю драг,

имаш вечно подкрепа от Бога! —

аз във никакъв случай не мога

да твърдя, че това е любов.

Впрочем, аз тоз младеж съм готов

15185 да го смятам за верен другар

и понеже цветя приех в дар,

на свой ред нямам нищо против

да съм с него добър и вежлив

и не ще се ни миг колебая

15190 той да бъде мой гост, ако зная,

че със сигурност в същия час

ще е Ревност далече от нас,

тъй като тя го силно презира.

И дори да не се тук намира,

15195 а да е накъм чужд край поела

и багаж за из път да е взела,

съществува си риск, според мен,

да реши тя във даден момент

своя взор към зида да обърне

15200 и обратно насам да се върне,

не дай Боже, че щом по зла слука,

мен и момъка свари тя тука,

като луда ще почне да кряска,

да ни бие или да ни тласка

15205 и каквато е зла и проклета,

тя ще ни надроби на парчета.“

„Тази грижа на мен остави!

И сега да се тя появи —

рече Старата с по-крепък глас —

15210 не ще свари младежа при нас.

Знам такива места, че игла

тя със по-малко труд би могла

да намери сред купчина плява,

камо ли да открие тъдява

15215 къде твоят приятел укрит е.“

„Нека тъй да е, щом го твърдите —

й отвърна Добър Прием. — Но

от младежа се иска едно:

да постъпва с достойнство и чест.“

15220 „Много умно говориш ти днес

и със право човек би твърдял,

че си вече съвсем помъдрял.“

Тук те млъкнаха. Вече бе време

всеки пътя си пак да поеме:

15225 той отиде във своята стая,

а тя, доста доволна накрая,

почна в кулата нещо да прави.

Ето че ми се случай представи

с Добър Прием да мога аз сам

15230 да се видя за по-дълго там,

ала в тоз момент Старата слезе,

вън от кулата бързо излезе,

затърча се след туй запъхтяна

и когато пред мене застана,

15235 тя съвсем непринудено рече:

„Всичко тук уредила съм вече.

Не знам ще ли се ти съгласиш

ръкавици на мен да дариш,

ако аз съобщя ти една

15240 много важна за теб новина.“

„Ръкавици ли само? Защо

да не бъдат ботуши, манто,

шапка с лента от най-скъпа кожа

или рокля по мярка? Госпожо,

15245 та на вас по-скъп дар се полага.“

Тя с ръка ми посочи веднага

как до тъмната кула да ида,

та с Добър Прием пак да се видя,

и преди да си тръгне, ми каза

15250 точно как бих могъл там да вляза:

„Откъм задния вход отиди,

че там никой на стража не бди,

и почакай, дорде аз самата

ти отворя отвътре вратата.

15255 Два-три месеца вече откак

не е минал оттам ничий крак.“

Аз отвърнах й: „Клетва ви давам,

че се само на вас уповавам.

Ще ви купя най-модни одежди

15260 от възможно най-фините прежди,

ако ще и сто лири да дам.

Впрочем аз от Приятеля знам,

че е нужно обети да давам,

но, уви, всеки път не успявам

15265 да изпълня с чест своята дума.“

След като тя отмина по друма,

аз към задния вход се завтекох

и изпълнен с надежда си рекох:

„Дано Бог да ми бъде опора!“

15270 И така приближих до отвора,

дето Старата вече стоеше

и за мене открехнала беше

една ниска и тясна врата.

Щом затворих я, аз в крепостта

15275 се видях и веднага разбрах,

че на сигурно място стоях —

бях спокоен, че в същия миг

във земята лежи Зъл Език.

Видях как бе вратата разбита,

15280 за да влезе със своята свита

бог Амур — той бе твърдо решен

да помогне сега и на мен

и затуй свика свойте васали.

(Те заслужиха толкоз похвали,

15285 че дано вечно Бог бди над тях!).

Най-напред аз Притворство съзрях

(както, впрочем, от всички се знае,

Лицемерие негов баща е,

а Лъжа му е майка — за тях

15290 в този свят няма чест, няма грях).

И Въздържаност също бе там

(от Притворство, доколкото знам,

тя родила била Антихриста,

както пише във древните листи).

15295 Явно те са разбили вратата

(дано Бог да им бди за душата!).

Който много държи да сполучи,

от тях двамата нека се учи,

за да знае как с маска красива

15300 същността си добре да прикрива!

От местото, където стоях,

през строшените двери видях

цяла армия, вече готова

да се включи в борбата сурова.

15305 Да призная ли тук колко бях

притеснен и припрян, как горях

Поглед Мил нейде там да открия?

Изведнъж се яви той самият —

бог Амур бе го пратил при мен

(дано бъде от Бог възмезден!).

Та нали бе отдавна отминал

денят, в който в онази градина

се видяхме… Тъй радвах се аз,

че едва не изпаднах в несвяст.

15315 Щом видя ме, към мен Поглед Мил

приближи се, щастлив вид добил,

на Добър Прием той ме посочи,

а последният пъргаво скочи

и към мен се затича веднага

15320 да ме срещне — тъй както приляга

на младеж, от Вежливост роден,

който с всички е мил и почтен.

Поздравих го с любезен поклон,

той отвърна ми в същия тон

15325 и учтиво ми благодари

за букета… Но аз рекох: „Спри,

не на мен ти, на теб трябва днес

да отдам аз дължимата чест,

че от мене прие ти цветята.

15330 Клетва давам, че с радост в душата

ще ти служа и духом, и тялом,

че от днес твой ще бъда изцяло,

та дори да се нявга наложи

да понасям беди, не дай Боже!

15335 Ако в даден момент ми признаеш,

че от нещо се много нуждаеш,

за имот хич не ще ми е жал

и за теб бих душата си дал,

без да чувствам и миг угризение.

15340 За да няма в теб капка съмнение,

на проверка ме ти подложи

и ако уличиш ме в лъжи,

нека вече не видя бял ден!“

Добър Прием подзе: „Задължен

15345 ще съм ти, драги мой, занапред.

И аз също поемам обет,

че харесаш ли ти нещо мое,

моментално ще стане то твое.

Без да питаш, вземи го веднага

15350 и си знай, че на теб се полага.“

Аз отвърнах: „Дано, господине,

да не те нивга радост отмине!

Благодарност безкрайна аз днес

ти изказвам. За мене е чест,

15355 че каквото сега притежаваш,

безрезервно на мен го даряваш.

Щом е тъй, дай ми туй, към което

така силно ме тегли сърцето.

Ето тук е то. С него когато

15360 се сдобия, аз всичкото злато

в Александрия бих пренебрегнал.“

Приближих се и длани протегнах

към чудесната роза уханна

с мисълта, че щастливец ще стана

15365 подир миг — та нали много ясно

току-що дочух нещо прекрасно,

нали толкова мило към мен

се държа Добър Прием тоз ден!

Но не би! И днес питам се как

15370 по каприза на някой глупак

това нещо не стана реално

и аз бях отстранен най-брутално.

Както бях към цвета устремен,

в миг Опасност изникна пред мен

15375 (ах, дано да я вълци ядат!).

Тя си имаше свой таен кът

и се беше там скрила, преди

да пристигнем, със цел да следи

какво някой би дръзнал да каже,

15380 да го впише в тефтера си даже.

„Хей ти, момко млад, я се махни! —

с троснат глас викна тя. — Престани

най-подир да ми правиш напук!

Кой ли дявол доведе те тук?

15385 Какво търсиш насам в този час?

Твойте близки, обзети от бяс,

напоследък ме много ядосват.

Нека също и те се пръждосат.

Не би никога някой светец

15390 взел под своя закрила лъжец.

Хайде, махай се бързо, защото

с тоз кривак ще ти пръсна челото!“

В това време явиха се там,

без да знам откъде, Страх и Срам —

15395 бяха чули, че с тон разярен

се нахвърли Опасност на мен,

призовавайки и Сатаната.

Ни за миг не й млъкна устата

и със своята явна омраза

15400 тя свръхлош домакин се оказа.

Щом и тримата там се събраха,

от неистова злост полудяха

и се сдумаха, без колебание,

да попречат на мойто желание

15405 да откъсна красивия цвят.

„Знай — ми викнаха те в своя яд —

че не си Добър Прием разбрал

и че роза не е обещал.

Ала след като свойте имоти

15410 ти предложи той щедро, защо ти

спрямо него постъпи тъй долно?

Всичко той ти дари драговолно,

при това с най-добро намерение.

Този, който ти прави дарение,

15415 добре трябва да бъде разбран.

Ти, лъжецо, си имал друг план.

Я признай си дали затова

зле си схванал добрите слова

на Добър Прием. Вие едва ли

15420 точно тъй сте се с него разбрали…

Не ме карай да мисля все пак,

че се правиш на сетен глупак.

Той за роза не ти е говорил

и ти грях много тежък би сторил,

15425 щом откъснеш я. Туй ли кроеше,

та към него така щедър беше?

Уж поддържахте дружба голяма,

а пък всъщност чрез тази измама

се превърна ти в негов предател.

15430 Аз не знам дали някой писател

е описал подобно деяние.

Ако ще да умреш в отчаяние,

пак не ще се на теб доверим.

Хайде, тръгвай веднага и дим

15435 да те няма, че както изглежда,

тука дяволът теб те довежда.

По-добре по друг път да поемеш.

Ти от тези лехи преди време

бе изгонен, доколкото зная.

15440 Не бе никак разумна оная[1],

дето тайно отвори вратата

за теб, верни слуга на разврата,

без да знае какво ти целиш,

какви планове подли кроиш.

15445 Инак нивга, макар да е мила,

тебе тук тя не би приютила.

Но Добър Прием няма защита

и, уви, твойта подлост изпита.

Той към тебе се мило държеше

15450 и на всичко за теб готов беше,

а пък ти причини му тегло.

Открай време все тъй е било

и до днешния ден все така е —

храни куче, та то да те лае.

15455 Хайде, бързо се махай оттука

и във друг край търси си сполука.

Ето стълбите. Бягай далече

и не се връщай никога вече

Не се хич размотавай, защото

15460 ако някой те сбара, горко ти:

ще ти види тъй сметката той,

че завчас ще те смаже от бой.

Ако ти си от съвест лишен,

защо трябва да бъде винен

15465 Добър Прием. Нали неотдавна

си му казал със показност явна,

че вас свързва ви истинско братство

и че даваш му свойто богатство,

Той затуй ли прие те тогава,

15470 затова ли той нас заблуждава,

а и себе си лъже? Все пак

ти бе негов приятел най-драг.

Много глупаво той се държа

и е жалко, че сам не можа

15475 да избегне сегашната грешка,

а пък тя е наистина тежка.

Има той и простъпки предишни

и затуй аз във Бога всевишни

се кълна, че в най-страшен зандан

15480 чак до гроб ще стои окован,

че ще стане животът му ад,

докато е на божия свят.

За беда той тогаз с теб се срещна[2]

и въвлече ни в диря погрешна!“

15485         И пазачите първом набиха

Добър Прием, а после решиха

във затвора да го отведат.

Те тъй бдителни бяха тоз път,

че заключиха тройно вратата,

15490 така че без синджир на краката

да стои той в килията сам.

След това Страх, Опасност и Срам

се заканиха гневно, че той

пак ще бъде подложен на бой,

15495 щом отново се върнат в затвора.

Те дойдоха при мене на двора,

дето аз бях останал смутен,

омърлушен, дори насълзен,

и на бой налетяха ми даже.

15500 Ех, дано да ги Господ накаже

и дано за това злодеяние

заплатят един ден с разкаяние!

При това те ме биха така, че

аз във плен се предадох, обаче

15505 тез злодеи не ме щяха жив.

И все пак, с глас унил, но учтив

ги помолих да хвърлят и мен

в тоз затвор и добавих смирен:

„Срам и Страх, благородници мили,

15510 ум и такт неведнъж проявили,

със таланти безспорни дарени

и с Разумност отдавна сродени,

и ти, смела Опасност, тъй пряма

и така отзивчива, че няма

15515 на теб равна, аз нека до гроб

да остана в затвора ваш роб.

С Добър Прием ме там затворете

и съвсем убедени бъдете,

че до сетния свой земен час

15520 ваш най-верен слуга ще съм аз.

Ако бях нарушител, крадец

или пък вероломен лъжец,

във затвора веднага ще ида

за убийство или за обида.

15525 Провиня ли се, я на бесило

ще ми сложат въжето без милост,

я в тъмничен затвор ще изтлея.

Във която страна да живея,

ако бъда във грях уличен,

15530 добър край не ще има за мен —

не изключвам дори да рекат

да ме зверски със меч съсекат.

Чуйте мойта молба, добри хора,

нека ида и аз във затвора,

15535 та с Добър Прием там да остана.

Ако ме уличите в измяна,

ако някога установите,

че и аз се числя към лъжците,

направете така, че друг път

15540 да не ми стъпи тука кракът.

Безпогрешен човек няма днес…

Но погазя ли своята чест,

начаса ме оттук прогонете.

Мои съдници строги бъдете

15545 и ако с нещо аз ви засегна,

нека вашия гняв не избегна.

Но освен това искал бих вие

тъй да сторите, че Добър Прием

да е вече към вас прикрепен

15550 и да бъде за туй известен.

При условие че не склоните

във затвора и мен да държите,

Добър Прием да викнем и нека

сторим тъй, както той би ни рекъл.

15555 Инак мен и със смърт да грозите,

оттук няма да ме отстраните.“

Но Опасност, обзета от бяс,

изкрещя: „Какво искаш от нас?

Боже мой, как така ще склоним

15560 със Добър Прием теб да държим!

Ти ни правиш днес мили очи,

а пък само у него личи

доброта. Ако ние тъй сторим,

това значи Лисан да затворим

15565 при кокошките — уж, че той бил

към тях много любезен и мил.

Със услуги ти нас се стремиш

да подмамиш, а всъщност целиш

след това да ни тикнеш към грях.

15570 Ние нямаме нужда от тях.

Та ти имаш ли мозък в главата,

щом държиш да решава нещата

Добър Прием? Как да се доверим

на младеж, който е подсъдим!

15575 Тези твои молби са излишни.

Та как можем, о, Боже всевишни,

да склоним един пакостник хитър

помежду ни да бъде арбитър?

Добър Прием е момък без чест,

15580 а пък ти убеждаваш ни днес,

че със свойте достойнства призван е

един ден съдия да ни стане.

И потоп пак света да залее,

той във този затвор ще изтлее.

15585 Да излезе оттук ще рече

своя клон той да си отсече.

Та той всъщност на смърт се излага,

щом на твойто другарство залага,

щом на теб е имота си дал

15590 и е станал твой верен васал.

Щом изчезват красивите рози,

то вината ще бъде у този

млад човек: всеки роза би взел,

щом добре го е той тук приел.

15595 Ала щом е в затвора, ни ти,

нито друг би нанесъл щети —

нали всеки изпитвал би страх

и не би лист откъснал от тях.

Ако някой е твърдо решен

15600 да не се подчинява на мен

и на нашите рози връхлита,

явно той за бесилото пита“

„Тъй е — рекох й аз — ала става

злодей тоз, който смърт причинява

15605 на невинен и все под надзор

без причина държи го в затвор.

Добър Прием, мъж с явно достойнство,

във тъмница от вашето войнство

е държан, а пък той е тъй мил,

15610 че би всекиго с радост дарил.

Той към мене бе много учтив

и навярно се чувства щастлив

от това, че съдбата сближи ни.

А пък вие, без явни причини,

15615 така лошо се с него държахте.

Малко по-справедливи да бяхте,

той сега би бил вън от затвора —

при добрите, при честните хора.

Настоятелно ви умолявам

15620 Добър Прием да бъде оставен

да излезе от тази ограда,

та през бъдните дни да не страда.“

Те извикаха: „Ти си глупак,

щом със хитрости служиш си пак,

15625 умолявайки ни да склоним

Добър Прием оттук невредим

да си иде. Премного желаеш,

а за нас е по-важно да знаеш,

че не ще му ти видиш главата

15630 ни в прозореца, ни през вратата.“

В този миг те със вид озверен

налетяха отново на мен.

Да ме бяха на кръст приковали,

аз чак толкова мъки едва ли

15635 бих изпитал. За милост реших

да ги моля, но явно сгреших.

„На атака!“ — простенах с тих глас

и в момента съгледах пред нас

тези, дето във кулата бяха

15640 и подкрепа на мен обещаха.

И Амур всички мерки бе взел

и бароните тук бе довел.

Бях веднага от тях забелязан

и щом те ме видяха наказан,

15645 вик се чу: „Нека всеки да вземе

меч и щит, за да можем навреме

да избавим нещастния влюбен,

че без нас той ще бъде погубен.

Вижте как там един го налага

15650 със юмруци, а друг със тояга,

и как някои в своята мъст

се стремят да го разпнат на кръст.

За подкрепа ни той призовава

и за милост врага умолява,

15655 но гласът му се чува едвам

от ония, които са там.

Може би те така го душат,

че почти му замира дъхът,

или пък е прегракнал така, че

15660 едва чуто се вайка и плаче.

Те защо са чак толкова зли?

Не помогнем ли, биха могли

да го мъчат до смърт. Знаем как

Добър Прием спаси се със бяг,

15665 но сега се на нас уповава

и не му нищо друго остава.

Нека влезем веднага в сражение!“

Да не бяха дошли, без съмнение

от пазачите щях да загина.

15670 Слава Богу, че аз се разминах

с таз опасност: бароните миг,

щом ми чуха тревожния вик

и ме зърнаха тъй натъжен,

с врага почнаха бой настървен.

15675 Аз не мръдвах във здравите мрежи,

със които на много младежи

бог Амур омотал бе сърцата,

и следях как се води борбата.

Цяла армия беше готова

15680 да спечели таз битка сурова

и пазачите зли да срази.

Щом разбраха какво ги грози,

те изрекоха клетвен обет

да живеят в съюз занапред

15685 и до гроб да не се разделят.

Като гледах какъв е видът

на пазачите, как се държаха,

бях обзет от голяма уплаха.

На Амур войсковият състав,

15690 щом научи за тоз съюз здрав,

сплоти повече свойте редици

и калените в битки войници

се заклеха до сетния ден

все да бдят да не паднат във плен

15695 и победно да свършат борбата.

С безразсъден стремеж във душата

те напираха вече да смажат

арогантната крепостна стража.

Сега можем да идем и ние

15700 да погледаме кой как се бие.

        Бог Амур на вас, влюбени хора,

нека бъде надеждна опора,

че нали той за радост ви сбра.

Чуйте как във онази гора

15705 с настървение кучето лае,

вижте как то с увереност знае

къде заека може да хване

и как лесно той плячка да стане.

Овладейте и вие изкусно

15710 това висше любовно изкуство,

а пък в тайните щом не прозрете,

по-добре в този разказ вникнете

и дано моят сън ви научи

как да действате, щом ви се случи

15715 с вас невежи, неопитни хора

по любовни въпроси да спорят.

Проучете добре туй, което

аз на книга записвам, дордето

ви разказвам съня си чудесен.

15720 А сега сметнал бих за уместно

за по-други неща да говоря:

бих желал срещу лошите хора

да се сам защитя, но не смея

да ви ценното време пилея.

15725 Но добре би било да следите

с какви думи представям игрите

на Амур. Ако моето слово

на места ви се струва сурово

и мерзавци със зло намерение

15730 срещу мен предявят обвинение,

окажете им в ревностен спор

един твърд, но заслужен отпор.

И когато се види сразен

опонентът, елате при мен

и щом трябва за мойте слова

да ви се извиня след това,

напомнете ми го, та накрая

добросъвестно сам да призная

свойта грешка и прошка от вас

15740 да поискам. Но няма как аз

да не кажа пред всички веднага,

че животът тез думи налага,

че Природа всевластна е тука,

че от нея си вземам поука

15745 и затуй си послужих със тях,

без да смятам, че сторил съм грях.

И Салустий по този проблем[3]

се изказва. У него четем,

„че е редно човек да отдава

15750 на героите нужната слава,

ала почест дължим и на тоя,

който в книга описва героя.

Да представиш живота на книга

е залог и се трудно постига.

15755 За да бъдат правдиви, почтени,

всички книжници са задължени

точно да назовават нещата

и добре да подбират словата.“

Аз си служа със думи, които

15760 за живота говорят открито,

затуй моля ви, дами почтени,

и семейни, и незадомени,

да се вглеждате във редовете

и щом в моята книга съзрете

15765 на места, па макар единични,

слова груби или неприлични,

със които ви дразня честта,

не отваряйте гневни уста

срещу мене — не го заслужавам.

15770 В нея аз ви нещата предавам

всъщност в техния истински вид.

И не съм нито с тон ядовит,

нито с гневна омраза в душата

обвинявал във нещо жената.

15775 Вмъкнах тези слова във романа

и с тях още по-ясен той стана

и каквито сте, точно такива

пред читателя той ви разкрива.

Ако туй не харесва на вас,

15780 в никой случай вина нямам аз,

а на мойте предци се сърдете!

Ако техните книги четете,

в тях ще срещнете същите думи.

Туй не са лекомислени глуми,

15785 щом като в древността мъдреците

със тях вещо представят жените.

И аз мисля, че те били прави

по въпроса за женските нрави:

не са имали лоши подбуди,

15790 ни пияни били, нито луди,

същността на жените отлично

са познавали, щом като лично

те от тях са си патили много.

Затова не съдете ме строго!

15795 Щом жените тъй зле се представят,

защо упрек към мене отправят

сега някои? Грях ли аз сторих,

като истини стари повторих,

както впрочем от текста е видно.

15800 Само тук-там, съвсем безобидно,

аз прибавих и мои куплети,

както правят и други поети,

въплътили в стих всичко, което

им е близко било на сърцето.

15805 Един древен поет[4] изповяда,

че в това той намира отрада.

Ако хора, от яд обладани,

срещу мене отправят закани

под предлог, че ги черня в главата,

15810 във която привеждам словата

на Притворство, и сметнат за нужно

срещу мене да действат задружно,

за да бъда във грях обвинен,

от нахалството им възмутен,

15815 енергично аз бих възразил,

че до днес не съм нивга корил

този, който живее със мяра

и зачита свещената вяра…

А одеждите нямат значение,

15820 щом човек е с добро поведение.

Аз самият грях носех в душата

че наслуки отпусках стрелата,

без да имам за цел острието

да рани някой точно в сърцето.

15825 Да рани ли? Не! Исках накрая

в този пъстър свят сам да позная

кои хора коварни, неверни

е Исус назовал лицемерни.

Те безспирно тръбят, че са свестни,

15830 при това не да ядат храни месни

и си мислят, че туй въздържание

е от тяхна страна покаяние

(а така прави всеки от нас,

щом е пост). Но от ярост в несвяст

15835 те изпадат, след туй под напора

на злостта си ядат живи хора.

Към тях водеше моята цел

и тях само на прицел бях взел.

Щом човек от надменност дотам

15840 във заблуда затъне, че сам

срещу мойте стрели се изложи

и пострада, кой друг, мили Боже,

освен него, виновен би бил.

Нима някого аз бих убил,

15845 ако той се разумен показва

и от мойте стрели се предпазва?

И дори да е тежко ранен,

той ще бъде все пак изцерен,

ако се драговолно откаже

15850 от пороците си. Ако даже

на порядъчен някой се прави

и към мен укор остър отправи,

нека знае, че тези, които

в древността са живели, открито

15855 тъй са писали в не една книга.

Щом човек поразсъди, той стига,

и да е на противното мнение,

неизбежно до туй заключение,

Толкоз по-зле за който решен е

15860 по тоз повод да спори със мене.

Ако казал съм нещо, което

и от Църквата зле е прието,

то на мен не ми друго остава,

освен сам да призная тогава,

15865 че вината изцяло е моя.

        А сега да се върнем на боя.

Откровеност, смирена наглед,

пред Опасност се спря най-напред,

а последната тъй гневна беше,

15870 че в очите й зло се четеше.

Сопа яка наляво, надясно

тя размахваше доста опасно

с намерение не един щит

на парчета да бъде разбит.

15875 Ако някой не е защитен,

ще се види за миг повален,

щом от сопата бъде докоснат,

или мъртъв ще бъде той проснат,

щом не мине в отбрана умела.

15880 От Противния лес тя бе взела

тази сопа и тя яка беше,

тъй като се на грубост крепеше.

Как би тя Откровеност надвила,

след като и тя бе се снабдила

15885 с туй, което й трябва в борбата.

Откровеност отвори вратата,

връхлетя на Опасност стремглаво,

във ръката със копие здраво,

взето чак от Гальовния лес —

15890 толкоз жилави копия днес

и в Биерския лес[5] не растат.

От Молитва му беше върхът,

а пък щитът, надлежно държан,

от Молби беше цял изтъкан

15895 и с Ръкуване беше обшит.

За да бъде приятен на вид,

Задължения-твърдо-поети

се преплитаха с Клетви, с Обети.

Лично Щедрост дарила й беше

15900 тоя щит и по всичко личеше,

че най-сръчна и веща ръка

бе гравирала щита така.

Разполагайки с тази защита,

Откровеност веднага опита

15905 да нападне. Опасност обаче

не помръдна и всеки видя, че

страх не беше я хич обладал,

като че в нея бе оживял

Ренуар[6]. Дори нейният щит

15910 на парчета да бъде разбит,

тя със свойта нечувана сила

всеки удар би лесно отбила.

Откровеност не виждаше как

би могла да срази своя враг,

15915 след като си преби острието

на Опасност във бронята. Ето

че последната силно с ръка

стисна своя здрав щит и така

сръчно тя извъртя боздугана

15920 че строшеното копие стана

на парчета. Преди да повтори,

заканително тя проговори:

„Ей сега ще ти черепа пръсна.

Как посягаш, развратнице мръсна,

15925 на мен — дама, високо ценена?“

После тя, както бе озлобена,

Откровеност заудря по щита,

а тя, милата, взе да се пита

къде в този момент да се дене.

15930 Първо скочи назад, на колене

след това разтреперана падна,

а Опасност, свирепа и ядна,

я заудря с юмруци. Не зная

би ли тя оживяла до края,

15935 ако дървен бе нейният щит.

Тук Опасност подзе с глас сърдит:

„Ах, мръснице, развратнице стара,

защо имах във тебе аз вяра?

В този случай бях крайно наивна

15940 и затуй се показах пасивна,

ала ти със хвалби ме подмами

и спечели чрез тях милостта ми

към развратника млад и тогаз

му простих за целувката аз.

15945 Боже мой, кой ме дявол застави,

кой ме тъй отстъпчива направи?

Ти белята си търсиш, щом тук

си дошла и ми правиш напук,

и не би те днес нищо спасило.“

15950 Откровеност смирено за милост

я помоли със свито сърце

и молитвено сключи ръце.

Но Опасност поклати глава,

гневно всички светци призова

15955 и във тях се закле настървено

да срази на часа Откровеност.

Милост, мигом от жал обладана,

срещу злата Опасност застана,

за да спре тази страшна разплата.

15960 За свой меч взела бе Добротата

и със него врага си страшеше,

но той често облят в сълзи беше.

Този меч би пробил и гранит,

стига силно да бъде забит —

15965 тъй добре бе върхът му кален.

А пък щитът й бе сътворен

от Утеха, от Плач и Въздишки,

а по края обшит бе със нишки

от Тъга. Милост сълзи пророни,

15970 устремено Опасност подгони

и я силно заръга в ребрата.

И Опасност, със болки в снагата,

се отпусна, съвсем изтощена,

сякаш беше в река потопена,

15975 и във същия миг си представи,

че ще се неизбежно удави.

Та това беше първият път,

в който тъй зле се с нея държат.

След като чак така отмаля,

15980 че за миг се дори олюля,

тя понечи да бяга. Но Срам

се показа и с вик спря я там:

„Какво мислиш, Опасност, да правиш?

Ако битката ти изоставиш

15985 и оттук Добър Прием избяга,

ще е свършено с нас. Той веднага

ще откъсне таз роза, която

пазим ревностно тук, и когато

я даде на негодника млад,

15990 знай, че бързо красивият цвят

ще изсъхне, ще стане на шушка.

А извие ли силна вихрушка,

безподобни щети ще направи,

щом цвета безпризорен оставим:

15995 ще разклати стъблото му тя

или с пъпки от други цветя

така крехкия цвят ще покрие,

че ще го безвъзвратно затрие.

Да би, Господи Боже, могло

16000 да не ни сполети това зло!

Дъжд от пъпки за свежата роза

ще да е неизбежна угроза.

Ако тая опасност отмине

и от този дъжд тя не загине,

16005 може пък вятър лош да я скърши

и с красивия цвят да се свърши.

Всички нейни листа ще пострадат

постепенно ще почнат да падат

и под някой лист, който раздран е,

16010 (дано, Господи, туй да не стане!),

ще прозре една пъпка чудесна

и ще бъде откъсната лесно

от крадци. А щом злото се случи,

Ревност бързо вестта ще научи,

16015 от тъга и от бяс ще завие

и ще ни моментално избие.

Теб, Опасност, те дявол подвежда.“

„Помощ!“ — викна Опасност с надежда

за подкрепа. При този й вик

16020 Срам пред Милост изпречи се в миг

и й рече: „Със теб от години

знаем всеки от нас какво чини

и понеже си дириш белята,

ще те просна с пестник на земята.“

16025 Срам стоеше, на всичко решен:

със меч остър, добре закален,

със голям майсторлък изкован

и със Страх-да-не-бъде-видян,

и със щит — той бе с чудна направа,

16030 назован бе Не-ща-лоша-слава

и бе с много езици изписан.

Милост, щом го съзря, се стъписа

и от бой отърва се едва.

Усет сладостен миг след това

16035 се показа — същински левент,

който можеше всеки момент

да започне със Срам тежък бой

С изключителна сабя бе той,

изкована от Жребий честит,

16040 Благоденствие беше му щит,

с Радост светла обточен по края

(пък аз радост какво е — не зная).

Той опита се Срам да удари,

ала с този си удар не свари

16045 нито леко да го нарани,

нито болка не му причини.

Атакува го Срам на свой ред

удар пряк му нанесе отпред,

счупи шлема му върху главата

16050 и в цял ръст го простря на земята.

Скрий Добре да не бе се явил,

и зъбите му той би избил.

Явно Господ Бог беше довел

този селянин хитър и смел,

16055 във едната ръка със ням щик,

изкован от отрязан език

(и дори да го силно въртеше,

ни звънтеше той, нито кънтеше).

Бе избрал за щит място потайно,

16060 но в потаен кът, както е знайно,

и кокошките даже не носят;

тогаз тези места за какво са,

щом не носят надеждна защита?

Скрий Добре взе на Срам да налита

16065 и така го в челото удари,

че той падна по гръб. Срам не свари

да се вдигне и пъшкайки вече,

дочу Скрий Добре, който му рече:

„Слушай, Срам, туй, което се случи,

16070 Ревност нивга не ще го научи.

Честна дума пред Бога ти давам

и те с клетви безброй уверявам,

че сам бих си ръката отрязал,

ала нищо за теб не бих казал.

16075 Зъл Език е убит, но остана

сега ти да отидеш в зандана.“

Срам стоеше все тъй мълчалив,

а пък Страх, поначало пъзлив,

щом видя своя мил братовчед,

16080 се изстъпи, от ярост обзет,

и на меча си сложи ръка

(Страх-от-показна-гордост — така

своя меч беше той назовал,

меч по-лъскав от най-чист метал).

16085 Скочи Страх и съвсем разгневен

стрелна Скрий Добре с поглед, решен

да го смаже. В ръката със щит,

със Тегло и със Мъка обшит,

изработен от Ужас пред Риска,

16090 във защита на Срам той поиска

да срази Скрий Добре и най-сетне

тъй в главата успя да го светне,

че направо ума му размъти.

После Скрий Добре няколко пъти

16095 вик за помощ към Дързост отправи.

И тя скочи — та как ще остави

Страх така да вилнее, как той

Скрий Добре ще премаже от бой!

Дързост войнствена бе и сърцата

16100 както в думите, тъй и в делата.

Сабя стиснала бе, изкована

от възможно най-люта стомана

(тя Презирам-смъртта се зовеше).

а пък щитът, със който тя беше,

16105 с Риск-голям бе обточен отвред.

Дързост лудо се втурна напред

и понечи със удар в главата

мигом Страх да свали на земята.

Но той явно готов бе за бран:

16110 бе в дуелите тъй обигран,

че когато към нея замахна,

Дързост падна по гръб, без да ахне,

без дори да помръдне със щита.

Както беше по гръб, тя опита

16115 да измоли от него пощада.

Ала Сигурност взе да напада

Страх, крещейки: „Прави както щеш,

ала знай, че сега ще умреш.

От уплаха трепериш ти цял,

16120 както заек не би се тресял,

и си само на вид куражлия.

Смелостта ти е мнима… Дали я

дявол вдъхна, та ти този ден

срещу Дързост на бой си решен?

16125 Тя не знае до днес поражение,

а ти влизаш за пръв път в сражение.

Не си бил във борба посветен

и когато си бил застрашен,

всеки път ти си страх проявявал,

16130 срещу никой не си се сражавал

и назад си отстъпвал веднага.

Нали някога с Как[7] ти избяга,

щом видя, че с голям боздуган

идва Херкулес… Ти бе припрян

16135 да завържеш крила на краката

на Как, който живя в пещерата

и в голяма беда бе изпаднал.

А Как кравите беше откраднал

на всесилния древен герой

16140 и във дупка укрил бе ги той —

за опашките теглил ги беше

заднишком, та следа не личеше.

Но какво чини твоята сила,

щом от Дързост не би те спасила.

16145 Може би най-добре е завчас

да избягаш далече от нас.

Срещу Дързост щом меча въртиш,

със живота си ти ще платиш.“

А на Сигурност, както личеше,

16150 мечът й от Спокойствие беше

изкован и бе взела за щит

Мира, който е най-плодовит,

щит, надлежно със Сговор обточен.

Тя се втурна към Страх с меч насочен,

16155 ала той бе готов за отбрана,

с вдигнат щит срещу нея застана,

извъртя се така бързешката,

че й меча изби от ръката

и удари я тъй на свой ред,

16160 че политна тя мигом напред

и без малко не падна убита.

След това тя изпусна и щита,

тъй че гуша за гуша със Страх

те се хванаха. Всички след тях

16165 побесняха и почнаха страшен

и безмилостен бой ръкопашен,

бой нечуван, със ярост, каквато

дотогаз не ми беше позната.

Те насам и натам се въртяха,

16170 в суматохата лудо ревяха

и си сипеха удари силни,

и от град, и от сняг по-обилни.

Трудно можех да кажа тогава

точно кой със кого се сражава —

16175 чак дотолкова бях изумен.

За да бъда съвсем откровен,

ще призная пред вас, че войската

на Амур не спечели борбата.

Той самият изплаши се даже

16180 да не би врагът всички да смаже

и затуй двама свои познати —

Откровеност и Поглед Мил — прати

да извикат Венера веднага

и примирие, без да отлага,

16185 въдвори за дванадесет дни

между двете враждебни страни.

Още то щеше да продължава,

ако беше Амур настоявал,

но бе явно, че все някой ден

16190 спорът трябва да бъде решен.

Бог Амур не би мир пожелал,

ако той бе врага изиграл.

Ако пък бог Амур за война

е подготвял и свойта страна,

16195 то това без съмнение значи,

че и злите градински пазачи

не е редно било този път

на мир лесно да се съгласят.

И Венера да бе страна взела

16200 във враждата, не би тя приела

туй примирие… Но идва време

човек дъх да си малко поеме —

при неравна борба със лют враг

и почивка е нужна все пак,

16205 тогаз двете страни с нови сили

до победен край биха се били.

        Откровеност и Поглед Мил бяха

доста път извървели и спряха

досами планината Цитера[8],

16210 дето щяха да търсят Венера.

Свела лоб над една равнина,

споменатата тук планина

тъй високо върха си издига,

че дори арбалет не го стига.

16215 Както вредом известно е, там

се намира прочутият храм

на Венера. Но мога ли аз

да опиша подробно пред вас

красотите на тоз храм грамаден?

16220 И не ще ли ви стана досаден?

В този храм на легатите днес

бе оказана най-висша чест,

но Венера с Адонис[9] по ската

бяха слезли на лов из гората —

16225 той отдавна бе неин любим.

По финес с никой друг несравним,

този момък бе мил и чаровен,

жизнерадостен, весел, гальовен,

твърде много в лова пристрастен.

16230 И дордето те, с вид уморен,

под висока топола клоната

в този късен следобед в тревата

си отдъхваха вече на хладно,

запъхтените кучета жадно

16235 утоляваха жад край върбите.

Изоставили бяха ловците

двата лъка и двата колчана

на зелената тучна поляна

и, заслушани в птичите песни,

16240 на Амур на игрите чудесни

се отдаваха волно, без смут.

Тя, притискайки го в своя скут,

продължи да го нежно целува

и го учеше как да ловува:

16245 „Мили, щом си излязъл на лов,

трябва вечно да бъдеш готов,

ако видиш животно, веднага

да го погнеш, че то ще избяга

и ти няма да го уловиш,

16250 ако мигом не го проследиш,

Но щом то накъм теб полети,

мили мой, не би трябвало ти

своя рог сладкоглас да надуваш —

най-добре би било да кротуваш.

16255 Срещу дръзките с дързост не бива

да се действа. Щом те съпротива

ти оказват без никакъв страх,

дръж се по-надалече от тях!

Ако те са безстрашни, тогава

16260 дързостта ти рискована става.

Щом ловуваш за разни пернати,

за сърни, за елени рогати,

на тоз лов се изцяло отдавай

и му се от сърце наслаждавай.

16265 Но щом видиш, че рисът, глиганът,

вълкът, мечката смело се бранят,

не дразни ги, че те на парчета

ще разкъсат ловджийските псета.

Запомни, че от хищници зли

16270 и ловджиите биха могли

често пъти, уви, да пострадат

ако ги безразсъдно нападат.

Пренебрегнеш ли моя съвет,

знай, че всеки път аз занапред

16275 ще те мисля, със страх във душата,

докато си на лов из гората.“

Със такива слова на уста

своя мил умоляваше тя

да й следва съвета най-строго,

16280 тъй като се страхувала много,

докато из леса сам ловува.

Но Адонис не щеше да чува

за какво му Венера говори.

За момент само той се престори

16285 (за да бъде оставен на мира),

че я слуша, че ценен намира

този неин съвет, и не щеше

да признае, че скучно му беше.

Предпочете добър тон да спазва,

16290 но си мислеше: „Нека да казва

тя каквото си ще в тоз момент,

нали няма да бъде със мен,

докато съм на лов.“ Затова

заплати той със свойта глава:

16295 един ден подцени й съвета,

а тя другаде беше заета

и не смогна любимия мъж

да спаси… Със сълзи като дъжд

дълго плака за него горката…

16300 Той бил гонил глиган из гората

и в мига, в който сигурно щял

да го хване, той се извъртял

и зъби в слабините му впил:

тъй разлютен и яростен бил,

16305 че със зурла строшил му ребрата

и го тръшнал без дъх на земята.

А тя нямаше сълзи да рони,

ако бе по-разумен Адонис.

Благородни мъже, запомнете

16310 този пример от мен и бъдете

уважителни спрямо жените,

че с неволи безброй ще платите

и ще сторите сигурно грях,

щом доверие нямате в тях.

16315 Ако някоя каже: „Не мога

без теб, мили мой!“, както на Бога,

и на нея се тъй доверете.

Но, от друга страна, се пазете

от Разумност: и клетва да дава,

16320 тя доверие не заслужава.

        Ала нека отново подхвана

своя разказ. След лов из балкана,

уморени, Адонис с Венера

се прибраха щастливи в Цитера.

16325 Щом като те прекрачиха прага,

Поглед Мил с Откровеност веднага

заразказваха трепетно как

бой са водили с лютия враг.

Тук Венера ги спря с яд в душата:

16330 „Ревност явно си дири белята,

щом е взела с Амур да воюва.

И петак пукнат няма да струват

ни главнята ми, нито лъкът,

ако те не се нам покорят:

16335 или кулата аз ще отворя,

или всичко на пепел ще сторя!“

        После каза на своите хора

да приготвят карета на двора,

че в калта пеш не й се вървеше.

16340 А да знаете колко блестеше

колесницата й — колелата

бяха целите в накит от злато,

със искрящи на слънцето спици.

Вместо атове шест гълъбици

16345 бяха впрегнати — нийде не бях

виждал аз по-красиви от тях.

А Венера бе твърдо решила

срещу Девственост с ум и със сила

да воюва. С крила заплющяха

16350 гълъбиците, в миг полетяха

с бързина на стрели във простора

и след малко при своите хора

бе Венера. С дължимо достойнство

я посрещна там цялото войнство,

16355 като пръв я приветства синът.

Той не бе издържал и мирът

междувременно бе нарушен,

бой се водеше ожесточен

в настъпление и във защита.

16360 В своя пристъп Амур се опита

да използва оръдия бойни

срещу замъка. Смелите войни

се сражаваха с клетви, с молби

със надеждата, днес може би,

16365 цитаделата да разрушат.

Ала стражите, без да щадят

ум и сили, със плет укрепиха

своя замък. Те пръчки побиха

и със Отказ ги вплетоха здраво.

16370 С пръчки те се снабдиха направо

на Опасност от гъстия плет

и с тях влязоха в бой на свой ред.

Нападателят прати стрели,

хем снабдени със остри бодли,

16375 хем съдържащи куп обещания

за услуги или подаяния

С тази цел, предварително в стана,

беше всяка стрела обкована

с думи клетвени, с твърди обети.

16380 Но и стражите бяха заети

с подготовка на щитове тежки

за отбрана в сражения жежки.

И те, сигурно, бяха ги взели

от леса, в който бяха изплели

16385 на Опасност защитния плет.

Стрели остри валяха безчет,

без да водят до изход победен.

Бог Амур стори напън пореден,

продължавайки все да се вайка,

16390 и поиска от своята майка

да му спешно окаже подкрепа.

Тя закле се в ответ: „Смърт нелепа

дано скоро прекъсне ми дните,

ако аз разреша на жените

16395 вечно девствени те да останат.

Не ще никога Ревност престане

да ми пречи, но, сине мой скъпи,

погрижи се така да постъпи

всеки мъж, та по нашия път

16400 и мъжете от днес да вървят!“

„Това, майко, е в моята власт

и ще следвам съвета ти аз:

никой мъж не ще бъде щаден

и не ще е достоен за мен,

16405 щом не люби. Какъв тъжен дял

си отрежда човекът, живял

без да вкуси любовна наслада!

Според мен на такива се пада

да понасят страдания вечно.

16410 Аз дотолкоз намразих ги вече,

че ги бих поголовно избил.

Своя яд спрямо тях не бих скрил,

а напротив, злина след злина

ще им правя. На всяка цена

16415 един ден аз ще им отмъстя

и не ще нивга сили пестя —

гордостта им напълно ще смажа

и чрез съд всички тях ще накажа.

Знай, че тези чеда на Адам

16420 неизбежно ще станат за срам,

ако с нещо на мен навредят,

и сърцата им мигом ще спрат,

щом отхвърлят те мойте наслади.

Ако аз бъда хвърлен на клада

16425 или с чук строшат мойто чело,

туй за мен ще е по-малко зло.

Тоз позор би бил ужас за мен,

и ако бях подвластен на тлен,

неизбежно отивах във гроба.

16430 Но нали не съм смъртна особа!

Ако секнат игрите ми, аз

всичко ценно изгубвам тогаз…

Та нима на тоз свят ще остана

само със своя лък и с колчана?

16435 Ако всички мъже изоставят,

тез игри, те във скръб ще удавят

свойте клети сърца и тъгата

ще им властва навеки в душата.

Нима нещо по-хубаво има

16440 от прегръдка с жената любима?“

Щом се върнаха пак при войската,

те положиха там клетва свята:

както други се в мощи кълнат,

тъй Амур и Венера тоз път

16445 над лъка и стрелите решиха

да застанат — над друго не биха

се заклели, че би било грях.

Всички в стана повярваха в тях,

както в Бог вярват хората днес.

16450 Бог Амур и Венера със чест

заявиха пред тях в един глас:

„Няма по-добри мощи за нас.

Тази клетва престъпим ли, нека

да не ни никой вярва довека!“

[1] Става дума за Безделна. ↑

[2] Напомня се вероятно за първата грешка на Добър Прием, който разрешава на Влюбения да целуне розата. ↑

[3] Позоваване на „Заговорът на Катилина“, 3, от римския историк Гай Салустий Крисп (86–35 пр.Хр.). ↑

[4] Вж. Хораций, „Поетическо изкуство“, 333–334. ↑

[5] Така се е наричала гората край Фонтенбло. ↑

[6] Ренуар с кривака — герой от средновековните рицарски поеми, който бил много силен, но не можел да си служи с друго оръжие освен с кривак. ↑

[7] Как — син на Вулкан, огнедишащ разбойник великан, живял в пещера на Авентинския хълм в Рим. Откраднал четири от кравите на Херкулес, но последният го открил в пещерата и го убил. Вж. Вергилий, «Енеида», VIII, 193–267. ↑

[8] Според Андре Ланли, автор на бележките към „Роман за Розата“ (изд. „Шампион“, Париж, 1976), Жан дьо Мьон, изглежда, смесва остров Цитера, където живяла Венера, с планината Цитерон (грц. Китерон) в Гърция. ↑

[9] Адонис — божество на вегетацията, на отмиращата и възраждащата се природа, митически ловец, син на кипърския цар Кинирас и на дъщеря му Мира; за изключителната си красота обикнат от Венера, затова разкъсан от глиган, който Марс насъскал срещу него. Авторът следва Овидий, „Метаморфози“, X, 529–559, 705–716. ↑

16455         Щом си клетвата всеки изрече

и решителност вдъхна тя вече

у събралите се, аз видях,

че Природа премина край тях

и във свойта ковачница тя

16460 бързо влезе. Напук на Смъртта

и с надеждата, че съществата

ще пребъдат вовек на земята

индивидите тя изковава,

тъй, че те си рода продължават.

16465 Смъртта явно грози всички нас,

ала тя над рода няма власт:

накъдето рече да отива,

от Природа весден съпротива

тя ще среща. Смъртта със косата

16470 непрестанно снове по земята

и без план и без ред покосява

туй, което на тлен се поддава.

Вероятно познава светът

и такива, които твърдят,

16475 че не се от Смъртта опасяват,

но те също на тлен се предават

и ги червеи в гроба ядат…

После идва на други редът.

Но по принцип Смъртта не успява

16480 с един само замах да сразява

всичко живо — един пада тук,

ала там отървава се друг.

Ако днес тя убие бащата,

ще останат синът с дъщерята,

16485 и ще искат, изплашени вече,

от Смъртта да избягат далече.

Да отидат, където си щат,

все един ден и те ще умрат.

От Смъртта просто няма спасение —

16490 не помагат ни кръст, ни лечение.

Но пък внуци ще се народят

и дорде ги краката държат,

на свой ред ще възславят живота,

ще ядат и ще пият с охота,

16495 ще играят едни на хорото,

други сладост ще търсят в леглото,

към училище трети ще тичат,

ще ги сделки различни увличат —

кой във църквата, кой в манастира,

16500 всеки някакъв смисъл намира,

упражнявайки свой занаят.

Пред страха от Смъртта в този свят

един скача на златното стреме

и на път с бързоног кон поема,

16505 а пък друг поверява си дните

на безкрайната шир на вълните

и със кораб кръстосва морето,

вгледан в звездния свод на небето;

трети уж се на скромност обрича,

16510 на лицето си маска навлича

и се мъчи с измамливи мрежи

да прикрие нечестни кроежи.

Цял живот ум и сили напрягат

тез, които панически бягат

16515 от Смъртта. А тя с мрачно лице

все ги гони, протяга ръце

да ги сграбчи. Тоз жребий жесток

не зачита ни ред, нито срок,

непрестанно Смъртта нас следи ни,

16520 без значение колко години —

десет, трийсет, шейсет и сто даже —

и убива когото си каже.

Щом измъкнат се някои хора

от Смъртта, без да сеща умора,

16525 тя с косата си тъй ще ги погне,

че и доктор не ще им помогне.

Колко лекари тя измори!…

А е имало много добри:

Хипократ, Авицена, Разес,

16530 Константин и Гален… Но до днес

кой знахар от Смъртта са спасили?

Щом един ден останеш без сили,

на какво би могъл да разчиташ?

А Смъртта не познава насита:

16535 тя земя и вода преобръща,

всяка жива твар хищно поглъща

и във черната пръст я заравя.

Но със жертвите си тя се справя

постепенно — от раз няма как

16540 един род да изтреби до крак.

В крайна сметка все пак индивидът

се запазва. И всички да идат

във задгробното царство освен

един само, родът е спасен

16545 и животът му все продължава,

така както със феникса става.

Той живее, доколкото зная,

до петстотин години… Накрая

с благовонни растения сам

16550 той наклажда си огън голям

и се телом на него предава,

ала формата му си остава

в пепелта и от нея след време

ще се друг някой феникс възземе

16555 или пък изгорелият пак

ще възкръсне. Та иначе как

ще му бъде родът продължен?

Такъв ред е в света въдворен,

че Смъртта един феникс поглъща,

16560 а във нов пепелта се превръща.

И хиляда дори да умрат,

във един е заложен родът.

Чрез Природа един индивид

възсъздава си целия вид.

16565 Ако този строг ред не цареше,

как Природа в такъв случай щеше

да поддържа живот на земята?

Под сияйния лик на луната

по природен закон всяка твар

16570 притежава непреходен дар:

и един индивид да остава,

в крайна сметка родът се спасява,

че над него Смъртта е безвластна.

        А Природа е тъй съпричастна,

16575 че щом види Смъртта завистлива

със Развала на лов да отива,

за да сеят всеобща разруха,

хваща мяха и почва да духа,

и със чука да удря безспирно —

16580 тя държи да пребъде всемирно

безподобното нейно творение

чрез все ново и ново рождение.

        С грижа вярно света да представя,

повсеместно Природа оставя

16585 отпечатъци върху монети.

Те са с толкова финес отлети,

че Изкуството даже ги взема

за модел и само̀ се наема

да изготвя творби сполучливи,

16590 като ползва различни мотиви.

След като безполезно се трепе,

от Природа то иска подкрепа

и се моли на нея така,

както просяк протяга ръка,

16595 но без лепта, уви, си остава.

И понеже не му се удава,

иска в тайните й да прозре

и разпитва я как най-добре

би могло и то свои създания

16600 в съответните им очертания

да направи. То в нея се вглежда,

следи как тя нещата подрежда

и макар че добре подражава,

все пак липсва му дар да създава

16605 живи твари, дори често пъти

да изглежда естествен видът им.

И така, както на̀й му приляга,

то усилия много полага

и стъкмява неща най-различни,

16610 на природните твари прилични.

То, например, гравира, рисува

група рицари, както воюват

със врага на коне издръжливи

и с доспехи неземно красиви,

16615 в цвят различен — жълт, син или бял —

кой какъвто си бил пожелал.

Пресъздава то птички в горите,

риби, плуващи кротко в реките,

зверове във усойни дъбрави

16620 и просторни зелени морави;

зографисва момци и девойки

на разходка в гората по двойки

и цветя между млади тревици,

и домашни животни и птици.

16625 На големи платна по стените

(дето често се вглеждат момците)

то разгръща разкошни балети

със изискани дами, напети

с нови рокли, изкусно скроени,

16630 от метал и дърво натъкмени.

Тъй добре са представени всички,

но Изкуството само с чертички

пресъздава ги, без да се грижи

да им вдъхва живот, да ги движи.

16635         Макар то да разбира отлично

с какви средства и как алхимично

оцветяват се разни метали,

колкото да се мъчи, едва ли

на рода някак би повлияло,

16640 щом не му се е още удало

по свой начин живак да получи.

Цял живот да се труди и учи,

то с Природа, каквото да става,

не ще може да се състезава.

16645 Щом наистина то се старае

и по някакъв начин узнае

как да си създаде еликсир,

трябва с ловък замах на факир

всички нужни съставки да сложи

16650 в съответния ред, за да може

да получи желаната форма

според строго научната норма,

но тъй че от едно същество

да добие друг вид вещество.

16655 Напоследък се често говори

за алхимия, даже се спори

дали точна наука това е.

Ала факт е, че който я знае,

чудеса прави, щом е прилежен

16660 и въздейства по начин надлежен

на подръчните му вещества.

Като пряк резултат от това

се съзират промени в състава

на телата, които престават

16665 да съдържат съставки първични

и фактически стават различни.

Та нали е на всички известно,

че добрият стъклар много лесно

ще направи от папрат стъкло

16670 чрез пречистване. Би ли могло

да се каже, че двете са сродни

и че те са със качества сходни?

Няма спор, че при гръм нещо пада,

но откриваме със изненада,

16675 че парчета от камък това са.

Да не би да ги облак възнася

към небето? Това би разбрал

този, който е сам проумял

при валеж кои фактори карат

16680 малки части от водната пара

като камъни тук на земята

да долитат. А щом веществата

свойта форма и същност менят

по изкуствен или по свой път,

16685 и с метали туй може да става,

процедурата щом се познава.

Ако някоя веща ръка

ги от примес изчисти така,

че да се във най-чист вид представят,

16690 ще съзрем, че на всички съставът

е еднакъв (това го узнах,

докато ценни книги четях).

Според книгите всички метали

по свой начин са се възсъздали

16695 от живак и от сяра, които

са дълбоко в земята зарити.

Ако имат талант умовете

да въвеждат така духовете

във телата, че те никой път

16700 да не могат да се отделят,

и ако те над сярата бдят

да не би да я възпламенят,

то в зависимост от чистотата

на металите и от боята

16705 (дали жълта е тя или бяла)

ще зависи видът на метала,

който сигурно ще се добие,

щом добре ги третираме ние.

Вещина се изисква, когато

16710 от среброто добива се злато

и не са нужни скъпи добавки.

Щом към златото други съставки

по надлежната схема прибавим,

я рубин, я смарагд ще направим.

16715 Ако пък се прилежно заемем

с алхимичен процес и отнемем

всеки примес от даден метал

и прибавим към него прах бял,

ще получим сребро с ярък цвят.

16720 Но очакваният резултат

във действителност е невъзможен,

ако грешен тертип е заложен.

Впрочем не само с труд и умение

се постига природно творение.

16725         Тук Природа се малко отпусна…

И макар да бе доста изкусна

в това свое възвишено дело,

сведе свойто угрижено чело

и потъна в такава печал,

16730 че извикала би скръб и жал

тя у всяко сърце милостиво.

После почна да плаче горчиво

и по външния вид й личеше

недвусмислено, че се косеше

16735 за една своя грешка… Дали

тя със Бога да не сподели

свойта скръб, та дано го склони

нивга вече през бъдните дни

Господ Бог да не я задължава

16740 с това дело да се занимава.

        Бих я аз пресъздал на портрет,

но ми лисва талант. Отнапред

знам, че дарба на мен не ми стига

да извърша това ни на книга,

16745 нито устно. Наскоро, когато

препрочитах Евклид или Платон

(умове тъй високо ценени),

аз разбрах, че и техният Гений

несъмнено е бил неспособен

16750 да извърши тогаз акт подобен.

Аристотел и Омир едва ли

образ верен й биха създали.

Според мене и Пигмалион

не би стигнал до тоз еталон.

16755 Нито Апелес[1], нито Парасий[2]

не били с подходящи нагласи

и по цял век да бяха живели,

и те също не биха успели.

Ни Мирон, нито пък Поликлет[3]

16760 биха имали този късмет.

Пък и Зевксис[4], тъй както се знае,

не е имал талант да извае

красотата й тъй, че във храма

да се радва на почит голяма,

16765 независимо че за модел

пет красиви девици той взел

(най-пленителните на земята).

Поред той им се вглеждал в телата

и щом малък дефект забелязвал,

16770 незабавно от тях се отказвал,

за да търси модел идеален.

Цицерон във трактат специален

вещо тези неща е описал[5]

със прецизно изложена мисъл.

16775 Дълго време се Зевксис старал,

но Природа и той не успял

да представи в оназ красота,

със която омайва ни тя.

Пък и не само Зевксис… Дори

16780 всички други артисти добри

с тази цел да се бяха събрали,

в никой случай не биха създали

съответстващ на нея портрет.

Щяха труд да хабят на свой ред,

16785 без да стигнат до нещо голямо.

То на Бога посилно е само.

Ако бях се със дарба родил,

аз Природа бих изобразил

съвършено, с финес безподобен,

16790 но е видно, че бях неспособен.

Тази трудна задача отне ми

досега много сили и време.

Като някой глупак по цял ден

аз се трепех, изцяло вглъбен

16795 във това изключително дело.

Откъде би сърцето ми взело

такъв плам и как би издържало,

докато да обхвана изцяло

с ум и поглед такваз красота?

16800 Та аз трудно отварях уста,

за да кажа на глас това име!

Този луд мой стремеж измори ме,

пък и както да се в нея вглеждах,

аз все повече губех надежда.

16805 В мига, в който я Бог сътворил,

с превъзходен дар той я дарил —

с един извор, от който не спира

ден и нощ красота да извира.

Как тогаз на мен би се удало

16810 да опиша прекрасното тяло

в тоз роман със слова сполучливи?

Та чертите й по̀ са красиви

от цветята през май разцъфтели,

от върхарите в скреж побелели

16815 и от свеж розов цвят… Заслужавам

порицание, щом я сравнявам

с друго нещо. Природа си има

красота за човека незрима.

        След таз клетва[6] Природа си рече,

16820 че дни по-добри чакат я вече

и утеха й лъхна в душата.

Но все още бе тъжна горката

и се вайкаше: „Колко злочест

се оказва животът ми днес!

16825 Няма как след туй лошо деяние

да не чувствам сега разкаяние.

Безразсъдно извърших аз грях,

но това чак сега осъзнах.

Съжалявам сто хиляди пъти,

16830 че луд порив ума ми размъти!

Ала тез тежки жалби защо са,

след като толкоз сили прахосах?

На приятели уж служех аз,

за да чуя признателен глас,

16835 а пък всъщност врага подкрепих

и му своя талант посветих.

Добрината ми, тоз дар свещен,

се обръща сега срещу мен.“

        И тогава Природа реши

16840 да отиде да се утеши

при свещеника си. В този час

с монотонно извиващ се глас

той отслужваше меса, каквато

служил бе от момента, когато

16845 беше влязъл във божия дом.

Нова меса подхвана той, щом

в храма му появи се Природа,

и с тих глас изреди пред народа

всичко тленно — нали бе описал

16850 в книга вещите точно какви са.

„Гений, — рече му тя — скъпи отче,

ти крило си за всяко отроче

и стопанин на всичко, което

нужно е, за да може детето

16855 в подходящо место̀ да зачене.

Моля те да ми бъде простено,

че извърших грях… Много желая

днес пред теб да се, отче, покая

за една своя лудост, която

16860 и сега ми терзае душата.“

        „О, царице на тази вселена,

щом е всичко на теб подчинено

и наистина в тоз час желаеш

пред мен радост и скръб да признаеш

16865 или щом грях гризе те така, че

безутешно сърцето ти плаче,

изповядай греха си свободно

и аз, както е Богу угодно,

ще постъпя. Пред мен щом се каеш,

16870 от мен никой не ще го узнае.

Спри да плачеш. От Бог и от мен

всеки твой грях ще бъде простен.“

        „Драги Гений, нима ти е чудно,

че тъй плача?“ — „Госпожо, аз трудно

16875 вникнал бих във словата ти днес.

Защо имаш такъв вид злочест?

Я по-ясно на мен разкажи

какво в този момент ти тежи.

Може би те гнети грях голям…

16880 От общуване с хората знам,

че човек с благородно сърце

без причина не кърши ръце.

Кой безумец духа ти смущава?

Че жената се често отдава

16885 на тревоги — това е известно.

Според Публий Вергилий[7] тя лесно

се променя, и явно е прав,

щом й вижда капризния нрав.

Пък и свръхраздразнителна тя е.

16890 Соломон пък твърди[8], че не знае

по-лукав екземпляр от змията

и по-сприхава твар от жената.

Безподобна злост в нея се крие

и не бихме могли нивга ние

16895 да представим със стих и със рима

какъв долен характер тя има.

И Тит Ливий добре я познава

и в една своя книга[9] признава

че на нея й действат хвалбите

16900 по-успешно дори от молбите,

че със свойта наивност голяма,

жертва става и тя на измама,

но си е все така отстъпчива.

Други автори пък ни разкриват,

16905 че основният неин порок

е сластта… Според друг мой урок,

мъжът тежък хомот си надява,

ако своите тайни признава

пред жена си. Когато мъжът

16910 не е луд и пиян, никой път

на жена си не бива да казва

туй, което се в тайна запазва,

инак то се разчува веднага.

По-добре от дома си да бяга,

16915 нежели да споделя с жената

туй, което му е на душата.

Да не прави мъжът нищо тайно,

за което жена му случайно

би узнала! За всеки е ясно,

16920 че дори да е нещо опасно,

тя не би го, уви, премълчала.

Пък и клетва дори да е дала,

на това нека той не разчита:

някой ден тя, и без да я питаш,

16925 ще го каже. Каквото да сториш,

ти устата не ще й затвориш:

тя направо ще се поболи,

щом не го с друг човек сподели.

Ако пък се реши някой път

16930 да я бие в яда си мъжът,

преди той да е вдигнал ръка,

тя ще почне да вика така,

че едва ли тогаз нещо скрито

ще остане. Мъжете, които

16935 имат винаги вяра в жените,

ги изгубват — с това те самите

припознават властта на жената

и си слагат главата в торбата.

Щом съпругът направи й само

16940 забележка, тогава жена му

се показва дотолкова зла,

че на клада дори би могла

да го прати или на въжето.

А щом сторил е зло, за което

16945 по закона той смърт заслужава,

той бял свят не ще види тогава.

Ако глупав съпруг във кревата

вечер късно си легне с жената,

той изобщо не спи през нощта

16950 и безспир го гризе съвестта,

ако нейде е в нещо сгрешил

или пък е от нужда решил

да краде, да мъсти, да убива

(за което на смърт се отива).

16955 Той пухти и се често обръща,

а жена му го нежно прегръща,

до гръдта си го силно притиска

и с целувки признание иска

да изкопчи: «Съпруже, що има?

16960 Да не би тегоба нетърпима

да те мъчи, та тъй се въртиш

и тъй тежко въздишаш, сумтиш?

Сподели с мен, сами сме си тук,

няма в нашия дом никой друг.

16965 Пък и виж, че във близост до нас

няма жива душа в този час.

Защо, мили, изглеждаш ми плах,

като няма причина за страх.

Отпусни си най-сетне душата.

16970 Знай, че здраво залостих вратата,

че са доста високо гредите

и че шум не пропускат стените,

а прозорците в нашата стая

тъй далече от нас са, че в тая

16975 къща място по-сигурно няма.

И понеже сме тук само двама,

свойте тайни ми ти повери.

Ни човек, нито полъх дори

не би влязъл във нашия дом.

16980 Няма кой да ни чуе. А щом

всичко живо е днес настрана,

довери се на свойта жена.

Ако ти ме обичаш, нали

ще ми кажеш какво те боли?»

16985 «Не, не, скъпа, кълна се във Бога,

че във никакъв случай не мога

да ти кажа какво ме гнети.»

«Но защо подозираш ме ти,

мили мой? Нима някоя друга

16990 ще ти бъде по-вярна съпруга?

Нали сключихме с теб брак свещен

и Христос още в първия ден

във една плът събра ни телата.

Щом плътта стана обща, сърцата

16995 във едно и те също се сляха

и в един и същ такт затуптяха.

Нали твойто сърце е и мое,

както мойто е всъщност и твое.

Оттогава насетне каквото

17000 в даден миг притежава едното,

и за другото то става нужно,

щом като те пулсират задружно.

Аз те моля да бъдеш към мен

отсега много по-откровен.

17005 Кажи що ти тежи на сърцето,

инак то ще ме мъчи, дордето

не узная. Не си ли признаеш,

ще помисля, че с мен си играеш.

Виждаш колко любов към теб имам…

17010 Ти към мен се обръщаш с любима,

за да ме въведеш във заблуда,

а пък всъщност ме смяташ за луда.

Щом мълчиш, ти засягаш честта ми…

Ах, защо на тоз, който ме мами,

17015 безрезервно се аз доверих

и си нему сърцето дарих,

и защо споделих му нещата,

към които ми тегли душата?

Зарад теб изоставих баща,

17020 майка, вуйчо и брат, и сестра,

и роднини, и близки познати.

Защо с мене държиш се така ти?

Ние май сме се зле спазарили,

щом сега ти страниш от мен, мили.

17025 Аз те любя, кълна се във Бога,

а пък ти предполагаш, че мога

твойта тайна на друг да издам

и да ти навлека срам голям.

Това никога няма да стане!…

17030 Но кажи, мили, кой друг призван е

за теб зорко да бди вместо мен?

Ако ти си що-годе почтен,

би признал, че на тебе изцяло

съм отдадена — духом и тялом.

17035 Та нима има по-скъп залог

от сърцето, дарено с оброк?

Щом от мен тайна някаква пазиш,

значи в свойта душа ти ме мразиш.

Аз прехвърлям сега във ума си

17040 жени разни, които в дома си

са стопанки съвсем пълновластни

и си имат съпрузи, съгласни

свойте мисли да им доверяват,

без изобщо да се опасяват.

17045 А когато си легнат в леглото,

често с тях се съветват, защото

те пред друг изповедник едва ли

биха своите тайни признали.

Срещам много жени всеки ден

17050 и те често споделят със мен

свойте тайни — какво са видели

и с кого са играли и пели.

Те душите си тъй облекчават.

Но коя ще се с мене сравнява?

17055 Не съм ни прекалено бъбрива,

нито пък съм клюкарка свадлива.

Аз съм твоя почтена съпруга

и от мен по-добра няма друга.

Нека Бог да ми съди душата!…

17060 Но нали не се носи мълвата,

че съм хваната аз в изневяра.

Кой изменница мен ще изкара,

щом държа аз на своята чест?

Та не го ли доказах до днес!

17065 Но я ти ми кажи спрямо мен

дали винаги бил си почтен

и как мойта почтеност ти схващаш,

с недоверие щом се отплащаш?

На беди ми обрече душата

17070 в деня, в който ми сложи халката

и във вярност закле ми се… Скъпи,

защо с мен тъй коварно постъпи?

Щом ми нямаш доверие, как

съгласи се да сключим тоз брак?

17075 Бъди искрен поне този път,

пък аз, както ме учи дългът,

пред свети Петър клетва ти давам

и пред Господа ти обещавам,

че щом своята тайна голяма

17080 повериш ми, до гроб ще съм няма.

Как допуснала бих глупостта

някой ден да отворя уста

да издам твойта тайна? Злосторно

би било спрямо теб и позорно

17085 би било за рода ми! Аз знам,

че ще стана за смях и за срам.

Та нали всички с право твърдят,

че комуто е рязан носът,

жребий тежък му е отреден —

17090 да търпи своя лик загрозен.

Мили мой, обади ми, за Бога,

защо в този момент да не мога

да узная защо тъй униваш?

С туй мълчание ти ме убиваш.»

17095 Тя обсипва мъжа със милувки,

със престорено нежни целувки

и след толкова думи ехидни

се разплаква със сълзи привидни.

И най-сетне съпругът й клет

17100 свойте тайни излага поред

с откровени, правдиви слова,

но беля си навлича с това.

Ала дума назад не се връща.

Към жената мъжът се обръща

17105 и със взор, от вълнение влажен,

й се моли на друг да не каже

нито дума… И тя обещава,

че не ще се на друг доверява.

Но аз питам се той на какво ли

17110 се надява, защо й се моли,

щом самият не се е сдържал

и пред нея е всичко признал.

Но почувства ли се победен

един мъж и реши някой ден

17115 срещу свойта жена да ръмжи,

тя успешно ще го задължи

да си сдържа езика в устата.

Но преди да избухне кавгата,

тя през първите дни, може би,

17120 няма тайната да разтръби.

А след туй трудно би си мълчала,

дълго време не би издържала

да не каже, уж скришом, на друг

туй, що знае от своя съпруг.

17125 Този, който зачита мъжете,

трябва винаги — зиме и лете —

да повтаря наляво, надясно

мойта проповед просто и ясно:

който я разбере отпреди,

17130 сам се пази от женски беди.

Със това той не ще се хареса

на жените, във случай че те са

проницателни, но пък иглата

не стои вечно скрита в торбата.

17135         Мъже, щом на честта си държите,

вечно стойте нащрек пред жените.

Не споделяйте с тях туй, което

си таите дълбоко в сърцето.

Чеда мои, повтарям ви пак,

17140 че от тези създания с бяг,

само с бяг един мъж се спасява

и не му нищо друго остава.

Ще припомня аз тук една мисъл

на Вергилий[10]: когато той писал

17145 Буколики, възкликнал: «Помнете

момци млади, които берете

през май свежи цветенца в гората,

че коварна змия във тревата

вас ви дебне и тя е готова

17150 да ви клъвне със свойта отрова.

Из ливадите щом сте, търсете

сладки ягоди, но се пазете,

че на всяка зелена полянка

се спотайва змия пепелянка.

17155 Тя е хитра, коварна и зла

и във всеки момент би могла,

щом наблизо преминете, в миг

да ви клъцне със остър език.

Всеки трябва добре да се пази,

17160 че когато ухапе го тази

гад перфидна, фатален е краят.

Затова нека всички да знаят,

че напада тя всяка твар жива

и с отровен език я убива.

17165 А ухапе ли някой човек,

няма как да намери той лек.

Само щом са ти яки краката,

ти с бяг би се спасил от змията.»

Като казвам това, не мислете,

17170 че целя да внуша мъжете

до жени да не се приближават,

да не ги със игри забавляват

и със тях да избягват да спят.

Аз, напротив, твърдя, че мъжът

17175 трябва свойта жена да обича,

да я с хубави дрехи облича,

да я вечно огражда с внимание,

със загриженост и с почитание,

да е с нея добър и вежлив —

17180 така всеки остава щастлив

и родът се множи, не загива…

Но мъжът в никой случай не бива,

та дори и в моменти блажени,

да й казва неща съкровени.

17185 Тук и там нека ходи тя, щом

туй е нужно за общия дом,

с търговия да се занимава,

ако тя й се лесно удава

и щом спешно това се налага.

17190 И усилия нека полага

да изучи такъв занаят,

който би й създал благодат.

Нека знае какво да приказва

и какво в тайна тя да запазва.

17195 На̀й е важно, сеньори, за вас

на жени да не давате власт,

че гневът им предели не знае

и мъжът неизбежно се кае.

И Светото писание казва

17200 този принцип навред да се спазва.

Над мъжа власт жената да няма,

че туй крие опасност голяма

често пъти за целия род

и мъжът влачи тежък хомот,

17205 ако й довери ценно нещо.

Нека той пастри сам свойте вещи!

Мъже, щом са любезни жените,

тъй се дръжте и вие самите —

тогаз може жените да знаят

17210 какви мисли в ума ви витаят.

Но дори и с целувки горещи

да минават любовните срещи,

стойте с трезвен разсъдък, защото

няма кой да ви пази от злото.

17215 Жени има така завистливи,

тъй язвителни и заядливи

че узнаят ли вашата тайна,

незабавно ще сложат те край на

съкровените ваши стремежи

17220 и ще ви оплетат в свойте мрежи.

Докато се с жена забавлява

и със нежности тя го дарява,

мъжът толкова чак оглупява,

че си всичките тайни признава.

17225 И останал съвсем без защита,

осъзнава се той и се пита

защо в случая тъй е сглупил

и е тайната си споделил.

Знаеш как едно време Далила

17230 със отровни хвалби заблудила

Самсон — тоз безподобен храбрец,

този снажен и силен боец.

Веднъж тъй го била приласкала,

тъй го в свойте прегръдки приспала,

17235 че дордето й слушал хвалбите,

му отрязала подло косите.

Тъй загубил Самсон свойта сила,

а пък тя пред познати разкрила

всички тайни, които той бил

17240 със любимата си споделил.

Ако техният пример не стига,

знайте, че във Свещената книга[11]

Соломон към мъжа-съпруг лично

се обръща и казва изрично:

17245 «Гледай своя език да държиш

пред жената, с която ще спиш —

в туй ти е най-добрата защита.»

Всеки, който мъжете зачита,

с тоз урок трябва, без да отлага,

17250 между тях да отиде веднага,

за да ги убеди да внимават

да не се на жени доверяват.

Туй, Природо, за теб не важи,

нивга ти не си служиш с лъжи,

17255 ти си щедра, почтена и честна,

а нали е на всеки известно,

че Бог, който света сътворил,

теб е с мъдрост безмерна дарил.“

        С тези думи я Гений тешеше,

17260 убеден, че на нея й беше

нужно мъката си да пребори.

Човек нищо не може да стори,

ако се на тъгата отдава —

той тогава без сила остава

17265 и на себе си носи вреда,

а това си е двойна беда.

Казал свойта поука поредна,

Гений сам до олтара приседна,

а Природа, съвсем разридана,

17270 на колене пред него застана.

Уви, бързо не можеше тя

да надмогне напълно скръбта,

пък и Гений бе явно видял,

че не е лесно нейната жал

17275 да разсее. Той вслуша се как

продължи да говори тя пак

все за своята зла орисия…

Една скоба аз тук ще открия,

за да мога да ви преповторя

17280 туй, което му тя отговори[12]:

„Явно Бог се е много старал,

щом такъв хубав свят е създал:

той е ползвал свой собствен модел,

без от друг да е нещо заел.

17285 Ако в своите действия тук

бе разчитал на помощ от друг,

откъде Господ взел би Земята,

онез сини моря, небесата,

като всичко е в него било?

17290 Във такъв случай как би могло

да допуснем възможен провал,

след като всичко Бог е създал

със широка ръка, с превъзходна

всеотдайност. По воля Господна

17295 най-напред бил създаден всемирът,

а пък после от него извира

като някаква маса без форма

всичко друго. По Божия норма

на планети той бил разделен

17300 и щом броят им бил уточнен,

Бог направил ги обли, та лесно

във безкрайната шир поднебесна

да кръжат и на всички местата

уточнил: щом са тежки — в средата,

17305 а щом леки са — в края. Сред тях

със един безподобен замах

сътворил Бог изпърво Земята,

а след туй я населил богато

с най-различни по вид живи твари.

17310 После Бог лично мен натовари

в този свят икономка да стана.

Тъй ценя тази чест възжелана,

че за друго изобщо не моля —

нека бъде Господната воля.

17315 Благодарност изказвам ти, Боже,

затова че на мене възложи

в този свят със безброй същества

икономка да съм. При това

и за друго ме Господ извика:

17320 да направи от мене владика —

пост, за който достойна не бях.

Колко щедрост от Бога видях!

Надари ме той много богато

с една златна верига, която

17325 включва четири главни стихии

и значителен брой чудесии —

разни твари, които на мен

той възложи да пазя весден,

за да се продължава родът.

17330 И на всички вменен бе дългът

да са винаги в крак с правилата

и да спазват строг ред на Земята.

В крайна сметка сега се оказва,

че една само твар не го спазва.

17335 Със небето проблеми аз нямам —

то върти свойта сфера голяма

и по нея сияят звездите

с блясък, който обайва очите

дваж по-силно от камък безценен.

17340 И така — в своя ход неизменен

все от изток на запад — светът

се върти по извечния път

ведно с другите сфери, които

се стараят все по-упорито

17345 да забавят небесния ход.

Но небето в безкрайния свод

все върти се. Макар и полека,

за изтеклите над триста века,

откак Бог е създал този свят,

17350 то е сторило цял кръговрат,

без прекъсване, все по следите,

по които се движат звездите,

и започва сега отначало.

Безпогрешно то все е кръжало

17355 неизменно по същия път.

Затова го апланос зоват,

а на гръцки това означава,

че небето безгрешно остава.

Тъй далече е то в необята,

17360 че не се вижда тук от Земята.

Ала то съществува все пак

и човешкият ум има как

да докаже това. В своя път

все тъй всички планети блестят,

17365 своя полет все тъй продължават

и тревоги на мен не създават.

Ако става въпрос за Луната,

щом я гледа човек от Земята,

тя е доста мъглява и мрачна.

17370 Тука ярка е, там е невзрачна

и се вижда двулика на нас.

Фактът, че през прозрачната част

светлината се лесно прецежда,

е причината тя да изглежда

17375 отдалече мъждива, нечиста.

Непрозрачната част е лъчиста,

тъй като тя добре отразява

светлината и по-ярка става.

Туй явление е интересно

17380 и ще бъде разбрано най-лесно,

ако редом с това обяснение

приведем подходящо сравнение.

Знаем, че във прозрачно стъкло

не би в никакъв случай могло

17385 да се някакъв образ съзре —

щом пропуска лъчите добре,

то не връща лика във окото.

А когато държим зад стъклото

нещо тъмно, олово например,

17390 в този случай ликът доловим е

и добре очертан е наглед.

А пък може и в гладък предмет,

при рефлексия на светлината,

да се виждат релефно нещата.

17395 И Луната такъв ефект дава:

щом през нея лъчът преминава,

там се виждат неясни петна,

а пък щом един лъч светлина

се възвръща назад, тогаз тя е

17400 непрозрачна, затуй и сияе

и изглежда безупречно чиста,

а не сенчеста, мрачна, петниста.

Върху тъмната част на Луната

змей огромен се вижда: главата

17405 на тоз змей се на запад надига,

а опашката изток достига.

Върху плоския му пъстър гръб

е израсъл висок клонест дъб.

Част от клоните гледат на изток,

17410 а пък други кръстосват се ниско;

върху тях мъж ръце е подпрял

и така се е в цял ръст прострял,

че на запад му сочат краката

и допълва лика на Луната.

17415 Споменатите седем планети

са със дело полезно заети:

от край време все същия път

следват те и не ще нивга спрат —

през дванадесет дома[13] минават

17420 и в тях колкото трябва остават.

По обратен път после се движат

и дордето дни бавни се нижат,

очертават цял кръг по небето.

И отново оттам, докъдето

17425 са дошли, своя път продължават,

но нарочно небето заставят

да поспре своя устремен ход.

Нима щеше да има живот,

ако то бе се бързо въртяло?

17430 Превъзходното Слънце, създало

деня, пръскащ навред светлината,

като цар пълновластен в средата

на небето стои, озарено

от лъчи. Там му е отредено

17435 собствен дом да си има и то

и се лесно разбира защо

това място избрал му е Бог.

Ако сводът не бе тъй висок,

от пламтящата слънчева жар

17440 би погинала тук всяка твар.

Ако бе по-високо, кой знае

дали някой на студ ще изтрае.

Безспир праща си то светлината

на планетите и на Луната

17445 и те леят навред красота,

сякаш свещи безбройни Нощта

е запалила с цел да изглежда

не тъй страшна, когато подрежда

пред мъжа си трапеза вечерна.

17450 Но днес той, Ахеронт[14], иска черна,

непрогледна да бъде Нощта,

точно както изглеждала тя

през онези любовни дни прежни,

през които тя в страсти метежни

17455 бе заченала трите Фурии —

тез коварни и зли шафрантии,

дето право раздават във ада.

Нощта мисли с известна досада

(докато си оглежда лицето

17460 във килера или във мазето),

че изглеждала би много мрачна,

отвратителна, грозна, невзрачна,

ако нямаше тез светила,

тези ярки небесни тела,

17465 дето нощния мрак разтопяват

и безспир своя път продължават,

както Бог отредил. Между тях

един силен начален замах

е отприщил акорди различни

17470 и мелодии тъй хармонични,

че когато те там зазвучават,

тук мнозина във хор ги запяват.

Ще добавя, че тези планети

тъй въздействат на всички предмети,

17475 че дори в тях промени настават —

ако светли са, те потъмняват,

и обратно. В нещата те влагат

сухота, топлина, студ и влага

като в някаква празна кутия.

17480 И макар да изглежда, че тия

елементи не са съвместими,

те ги свързват със нишки незрими

и във този безкраен всемир

между тях въдворява се мир.

17485 Имат те много точна представа

в даден случай как на̀й подобава

елементите да се подбират

и как с мяра да се комбинират

при изграждането на нещата.

17490 Щом е лош резултатът, вината

във самата им същност се крие.

Проследим ли ги щателно, ние

ще заключим, че те най-подир

нарушават изконния мир.

17495 Без да спира ни миг, топлината

на телата изсмуква мъзгата

и начесто до смърт ги довежда,

както впрочем сам Господ отрежда.

Щом мъзгата не е доизпита,

17500 ще пристигне Смъртта страховита

и посвоему с тях ще постъпи.

И тогаз нито с лекове скъпи,

ни с мехлеми, ни с чудни отвари

ще спаси някой земните твари.

17505 Но, от друга страна, всеки може

сам на своя живот край да сложи.

Едни бесят се, други се давят,

трети нещо рисковано правят

и по някаква страшна прокоба

17510 неизбежно отиват те в гроба,

а мъзгата във техните жили

си тече и са пълни със сили,

Смърт ги дебне, щом с бесни стремежи

те преследват опасни кроежи

17515 или щом като враг злонамерен

е сполучил с подход лицемерен

да им сложи отрова в храната

или с меч да им вземе главата.

Щом човек нередовно живее,

17520 няма как да не се разболее

и дори би могъл да умре,

ако той не умее добре

своя собствен живот да реди.

Прекаленото вечно вреди:

17525 щом е много спал, много будувал,

много ял или много гладувал,

много работил, много почивал,

много страдал и много унивал;

щом в пиянството търси забрава,

17530 щом в тегло свойте дни преживява,

щом на страсти отдава се той,

щом стои и на студ и на зной,

щом е слаб или много дебел,

щом на нищо не знае предел,

17535 той уврежда на своето здраве

и щетите излизат наяве,

ала късно му идва умът.

Свойте навици щом променят,

много хора изпадат в беда:

17540 едни мрат, а на други вреда

носи всяка внезапна промяна

и на мен много трудно ми стана

към естествена смърт да ги върна.

Колко страдам във случай че зърна

17545 как те в своя вървеж, посред път,

най-безпомощно падат и мрат

там, където ги злата Смърт свари.

Тези жалки и немощни твари

от такваз смърт се биха спасили,

17550 ако бяха им стигнали сили

да дадат на порока отпор.

Не успеят ли, чака ги мор,

преди още да стигнат междата,

уточнена от мене самата.

17555 Ето как Емпедокъл[15] смърт сам

причини си. Тоз учен голям

така всички науки обикна

и във множество книги тъй вникна,

че печал те в душата му всяха,

17560 ала той не почувства уплаха

пред Смъртта и стремглаво се метна

във горящия кратер на Етна.

И с това той показа открито,

че страхливци са тия, които

17565 от смъртта си треперят предсрочно.

Той това го извърши нарочно,

без да чака присъда от мен,

без отровен илач подсладен,

и за гроб си избра вряща сяра.

17570 Ориген[16] пък дотам я докара,

че самин си мъдете отряза

и с това той на всички доказа,

че с калугерки беше живял,

без да беше със ни една спал.

17575 Очевидно божествена сила

е на всекиго край отредила

в мига, в който заченат е бил.

Щом като се е всеки родил

на тоз свят под съдбовна звезда.

17580 той не може от смърт и беда

да избяга — единствен е краят.

И планетите силно влияят

на човека: от тях идват всички

специфични човешки привички,

17585 чрез тях става на тлен податлива

всяка твар и човекът отива

неизбежно към края си сам.

Но от свой собствен опит аз знам,

че посредством наука и знание,

17590 много хора с добро възпитание,

ако имат приятели свестни,

добродетелни, предани, честни

и поддържат с тях чисто другарство

или ползват уместно лекарство,

17595 ще успеят един ден все пак

да открият чрез питане как

да си буйния нрав обуздаят.

Щом мъжът и жената нехаят,

под напора изконен на злото,

17600 за порядъка и за доброто,

тогаз само разсъдъкът може

да ги върне във лоното божие.

И напук на телата небесни,

ще им бъде сравнително лесно

17605 да претеглят по-трезво нещата,

стига ум те да имат в главата.

Ни една от небесните сфери

няма как да се с разума мери:

той не ни е от тях даден в дар

17610 и затуй си е сам господар.

А щом Бог със всесилно прозрение

ни дарява ума с просветление,

щом е всичко от Бог отредено,

нека бъде ми днес позволено

17615 да докажа доколко значима

и доколко е незаменима

в този свят свободата човешка[17].

Според мене направил би грешка

който тези неща обяснява

17620 на невежи. Каквото да става,

безпросветните както да съдят,

свобода и фаталност ще бъдат

две съвсем съвместими прояви.

Инак, щом добро някой направи,

17625 той не бива отплата да чака,

а пък който зло прави при всяка

своя крачка, не ще е наказан,

ако всеки наш акт е белязан

от Съдба като нещо фатално.

17630 Нима някой би счел за нормално

слепешката добро или зло

да се върши, защото било

предварително тъй отредено?

Ще ми бъде сега възразено,

17635 че нередно е Бог да виним,

ако фактът не е отменим.

Бог решава кога, къде, как

ще се случи един и друг факт.

Ако липсваше висшето знание,

17640 Бог едва ли в това мироздание

вседобър и всесилен би бил.

Господ, който на всички е мил,

като нас би познавал всемира

и не всички неща би разбирал.

17645 Сатанински, голям грях ще сторим

ако ние за Бог тъй говорим,

и тоз, който за мъдрост ратува,

непременно ще възнегодува.

Щом човек иска нещо да прави

17650 нима редно е да се остави

на таз мисъл, че всичко отрано

му е лично от Бог начертано

и че той е принуден да ходи

накъдето го жребият води.

17655 Ако ни една твар във всемира

няма днес свобода да избира

и Съдба се със нас разпорежда,

както впрочем на всички изглежда,

Бог еднакво ли гледа тогава

17660 на тоз, който със чест преживява,

и на тоз, който носи вреда?

Впрочем, който е лош, за беда,

лош остава, дордето е жив.

Значи Бог не би бил справедлив,

17665 щом не би насърчавал доброто,

и не би вечно пречил на злото.

Как ли Бог би постъпил, не знам,

но човек, щом размисли, и сам

стигнал би до един извод прост,

17670 че на този свят благост и злост

са фактически празни слова.

Защо трябва след всичко това

да отдава човек почит Богу,

да разчита на него тъй много?

17675 Как ли Бог правота ще раздава,

ако злото с доброто смешава,

ако той не осъжда лъжците,

нито алчните, нито крадците,

ако праведни и лицемери

17680 все със същата мярка ги мери?

Щом привидно ти в Бога се вричаш,

на срам своето име обричаш,

милост Божия щом не спечелиш.

И нещата, уви, биха взели

17685 един толкова странен обрат,

щом ни с радости, ни с благодат

Господ свестните не награждава.

Всъщност Бог справедлив си остава:

въплътил доброта свръхчовешка,

17690 никой път той не е правил грешка

и каквото човек заслужава,

това именно Господ му дава:

всекиму справедлива отплата

и във нея пръст няма Съдбата

17695 със фаталните свои кроежи.

Според някои хора невежи

Съдба действа съвсем произволно:

право, криво, възвишено, долно —

за тях всичко било хвърлен зар.

17700 Но свободната воля, макар

че мнозина я днес атакуват,

във всемира все пак съществува.

Фаталистът щом толкова върл е,

че свободната воля отхвърля,

17705 ако някъде нещо се случи,

неминуемо в спор би се включил

и с увереност би забелязал:

«Ако някой това е предсказал

и дълбоко е бил убеден,

17710 че ще стане все пак някой ден,

несъмнено той прав е бил значи.

А от горното следва това, че

правотата до нужда се свежда.

От човешкия опит изглежда,

17715 че щом нещо е нужно, тогава

непременно в живота то става.»

Как да бъде тоз довод оспорен,

как успешно да бъде оборен?

И да са предвидими нещата,

17720 явно не по каприз на Съдбата

става тъй, че се случват реално.

Вероятно не значи фатално.

Човек свързва една предвидимост

с относителна необходимост —

17725 абсолютен характер тя няма.

Според мене е чиста измама

да разглеждаме всяка реалност

като пряк резултат от фаталност.

Ако има възможни неща,

17730 да не смесваме възможността

с абсолютната необходимост.

Днес единствено има значимост

абсолютната истина. Ето

че не може да бъде прието

17735 друго мнение. Кой смята, моля,

да отрича свободната воля?

Ако липсваше тя, никой тук

не би искал съвети от друг

и не би мислил хич занапред.

17740 Защо трябва да търси съвет

и защо да се труди нахалост,

ако всичко в света поначало

с неизбежна фаталност си става.

Щом е тъй, от съвети тогава

17745 не се чувства човек нито зле,

ни добре… Тъй ще бъде, докле

следва той своя път здрав и жив,

и ленив да е, и работлив,

без да има изобщо значение

17750 дали чувства към нещо влечение.

От наука не ще се нуждае,

за да може той, щом пожелае

все пак с нещо да се занимава,

ала без много труд да си дава.

17755 Не приемам подобно твърдение

и изказвам тук своето мнение,

че на тоз свят не стават нещата

според сляпата власт на Съдбата.

Човек зло и добро най-свободно

17760 върши, както е нему угодно:

според своето лично тежнение

самостойно той взема решение,

така както умът му диктува.

Но в момента поне ми се струва,

17765 че бих трудно могла да оборя

всички тези, които с мен спорят.

А мнозина и в днешния ден

заявяват със вид убеден,

че с прозрение свисше не може

17770 да се сляпа фаталност наложи

на човешката дейност. Отрано

Бог познава тук всички неща, но

туй не значи, че план начертан е

непременно как всичко да стане.

17775 Не, напротив: предсказва го Бог,

ако то нейде, в някакъв срок

би могло да се случи все пак.

И от пръв поглед вижда се как

тези хора проблеми създават.

17780 Ако трезво човек разсъждава

по въпроса, чудесно разбира,

че на бъдното Бог се опира

и така стига той до прозрение.

Само лудият би бил на мнение,

17785 че Бог толкова слаб усет има,

та от друг провидение взима.

Само който е луд, не признава,

че е Бог всемогъщ, и издава

глупостта си с безсмислени думи.

17790 Как човек ще е с всичкия ум и

ще доказва, че Господ се учи

от каквото на тоз свят се случи.

Бог не бил пръв мъдрец във всемира,

щом до опитност чужда опирал.

17795 Според мен този довод е смешен,

щом представя Твореца безгрешен

без присъщото нему прозрение.

Той е плод на едно неведение.

Щом премъдър е Господ, тогаз

17800 той какво би научил от нас

и защо за всезнаещ минава,

след като се на нас позовава?

Който този подход възприема,

на душата си тежък грях взема.

17805 От мнозина чух довод по-друг:

според тях всичко, ставащо тук,

е на личната воля подвластно

и Всевишният знае прекрасно

какво може в живота да стане

17810 и дали резултатът желан е

(със известни резерви все пак

тъй като Бог не би казал как

всяко нещо ще стане реалност).

Те поддържат, че няма фаталност

17815 и за проста възможност говорят,

щом се случи със мене да спорят.

Според тях Господ знае най-вещо

как би станало тук всяко нещо,

в кой възможен път то би поело,

17820 до какъв резултат би довело,

без да може да каже обаче,

би ли станало то другояче.

Щом до личната воля опира,

всяко нещо свой път си намира.

17825 Как ли някой това е посмял

да измъдри? Той Бог е презрял,

щом е гледал с такова съмнение

на Господното висше прозрение:

уж че Бог не познавал нещата,

17830 че да виждал дори резултата,

не бил знаел кога, по кой път

и как точно ще се наредят.

Значи щом е възможен друг край,

от Господния промисъл май

17835 нищо сигурно тук не остава,

щом и Бог се на грешки поддава.

А пък някои все още смятат,

че макар всеки акт на Земята

да протича случайно, за Бога

17840 той си следва фаталност най-строга.

Поначало Бог знае безгрешно

всичко — минало, бъдеще, днешно —

и без оглед на избора личен

Господ вижда със усет отличен,

17845 с неминуема необходимост,

всичко, още преди да е зримо,

Свой висш принцип Бог винаги спазва

и въздействие той не оказва

на човека. Прекрасно той знае

17850 всяка малка подробност каква е

и най-лесно се туй обяснява

с аргумента, че Бог притежава

прозорливост безкрайно голяма,

за която в света тайни няма.

17855 Греши който повтаря буквално,

че Бог вложил е нещо фатално

във нещата. Те стават, но не че

Бог съвсем опознал ги бил вече,

че от промисъл бил той обхванат

17860 и че казвал как трябва да станат,

а защото Бог всичко разбира,

всичко може, във всичко прозира,

всичко той е видял, чул, разкрил

и измамен не е нивга бил.

17865 Ако трябва за всичко това

да говоря с достъпни слова

(макар то да не е никак лесно),

ще прибягна до нещо известно —

един пример, макар грубоват,

17870 би заместил дори цял трактат,

а пък прост човек трудно ще свари

да проникне във куп коментари.

Ако някой се с нещо заеме

или го изостави без време

17875 (да не би да си срам навлече),

та нима друг човек ще рече

(без за първия нещо да знае),

че най-чиста фаталност това е

и че трябвало тъй то да стане?

17880 Ако вторият още отрано

знае всичко, което ще става,

и не смята да пречи, тогава

първият би могъл да го стори

(ако усетът тъй му говори),

17885 или би се отказал, защото

е свободен и може каквото

избере да извърши — Съдбата

хич не ще му се меси в делата.

И при Бог е така несъмнено:

17890 като висш Творец, той убеден е,

че се стига до всяка проява

така, както човек сам решава —

според туй в какъв път е поел

и каква му е крайната цел,

17895 дали ум или лудост го води.

На Бог всичко, при всички народи

е известно било поначало

и той знае какво е възпряло

нейде в даден момент неколцина

17900 по една или друга причина

да поемат в желан от тях път.

Открай време познава светът

разни хора със склонност към зло,

ала те се въздържат, било

17905 че доброто връх взема у тях

или пък че от Бог ги е страх.

Ако трябва да кажа накратко,

те са свестни, но срещат се рядко.

Други, склонни към грях и измама,

17910 и дори риск изобщо да няма,

я от срам, я от страх пред закона

укротяват си все пак нагона.

Всичко туй е за Господ Бог ясно

и той знае и вижда прекрасно

17915 как, кога, в кои точно места

се извършват различни неща.

Ти не можеш скри нищо от Бога

и дори едно действие много

да се бави, макар отдалече,

17920 в него Господ прозрял ще е вече.

Ако трябва да мине година,

две, три, пет и дори десетина,

пък и сто, и хиляда, дордето

стане то я в леса, я в полето,

17925 по безчестен или честен път,

Бог го вижда тъй, сякаш часът

му дошъл е съвсем скоротечно,

като че в огледало извечно

става то, без намеса Господня,

17930 според нечия воля свободна.

Бог полира това огледало

и откриват там свойто начало

всички хора от тоз грешен мир.

А пък Господ го носи безспир,

17935 за да гледа къде какво става.

Там той вижда къде заминават,

и безгрешни, и грешни, душите

и той само решава дали те

ще са в рая или пък във ада —

17940 на която каквото се пада.

Въплътил едно висше прозрение,

Бог за всичко сам взема решение,

всичко знае той, без да гадае,

и изобщо не се колебае,

17945 милостта си когато простира

над добрите. И Бог не възпира

никой смъртен да действа свободно,

така както е нему угодно —

със тъга или с радост в душата.

17950 Провидение има, когато

виждаш всичко на вси времена.

Вечността има само една

дефиниция: тя си остава

живот, който предел не познава.

17955 Открай време за всички нас Бог

въдворил е ред точен и строг.

Така, както изисква небето,

ще пребъдат нещата, дордето

съществува живот на Земята.

17960 И в небесната вис светилата

ще си следват извечния път,

своя вид те безспир ще менят,

и весден неизбежно влияние

ще оказват на всяко създание,

17965 ще си сменят състава телата,

щом попадне на тях светлината.

Ще поражда род всичко родено,

щом така е от Бог отредено,

и в нещата ще има стремеж,

17970 според своя естествен строеж,

да се смесват. Животът не спира:

който е на легло, ще умира,

а пък който е здрав, ще остане

и тогаз, според свойто желание,

17975 ще прекара живота си в смях,

във забава, а даже и в грях,

в добродетел или пък в порок,

както впрочем отсъдил е Бог.

Но не всички неща на Земята

17980 стават, както решат светилата;

има даже такива, които

проявяват стремеж упорито

да оказват отпор на звездите.

Все послушни им биха били те,

17985 ако нивга не ги отклонява

ни случайност, ни волна проява.

Всеки може да бъде увлечен

от неведом, скрит порив сърдечен,

който, както Съдба разпорежда,

17990 по свой някакъв път го повежда.

А Съдба е предразположение

за най-висше предопределение.

И така, орисията скрито

си въздейства на тези, които

17995 под напора на склонности лични

претърпяват промени различни

все във връзка със своите нрави.

А Съдба би могла тъй да прави,

че човекът да е дръзновен,

18000 да е с ум и богатства дарен,

да блести с доброта несравнима

и приятели много да има…

Инак нейна играчка той става.

Но е редно човек да внимава

18005 как живее, че може внезапно

във калта на провала да цапне

от стремеж прекомерно висок

или воден от низък порок.

Ако ти си със алчност познат

18010 (с алчност никой не става богат),

пребори се с порока си долен

и бъди и от малко доволен!

А богат ли си, щедро раздавай

пари, дрехи, храни, но не ставай

18015 развейпрах, който всичко пилее

и не знае защо да живее.

Пък дано алчността не те кара

да натрупваш пари на камара

и дано не те мъчи зловещо

18020 мисълта, че все липсва ти нещо,

че не ще нивга радост познаеш,

че за някой порок ще се каеш,

че за всичко слепец си останал

и не си нищо свястно захванал.

18025 Разсъдливият, свестен човек

срещу всеки порок има лек,

а когато е склонен към злото,

той отвръща глава от доброто.

Но свободният дух притежава

18030 страшна сила и щом я познава,

човек всеки порок би надвил

и от грях би се лесно спасил

пряко волята на светилата.

Който знае, че с гибел Земята

18035 те грозят, ще им силом попречи.

Да речем, че небето понечи

да направи така, че безброй

хора да изпогинат от зной.

Ако рано предвиди се рискът,

18040 всички свестни сами ще поискат

край реките или край блатата

домове да строят бързешката

и се биха заели дори

да копаят весден пещери,

18045 та избягвайки горещината,

ще живеят на хлад под земята,

При потоп всички тези, които

знаят где да отидат на скрито,

ще напуснат завчас равнините

18050 за да търсят подслон в планините

или лодки ще си построят

и живота си тъй ще спасят.

Така някога Девкалион[18]

от потопа намерил подслон:

18055 лодка дървена той си направил,

взел си близките и се отправил

по вода към спасителен бряг.

После те забелязали как

се оттичат полека водите

18060 и оставят блата в низините.

От тоз страшен потоп двама само

отървали се — той и жена му.

Те решили тогаз да отидат

във прекрасния храм на Темида,

18065 че нали таз богиня решава

по закон кой какво заслужава.

Коленичейки чинно отпред,

те помолили я за съвет

как човешкия род на Земята

18070 да възвърнат. Щом чула молбата,

предвидливата честна богиня

им поръчала вредом да минат,

за да бъдат надлежно разсети

на прамайка им костите свети.

18075 Ала Пира на туй предложение

отговорила със възмущение,

повишавайки яростно тон

на Темида. Но Девкалион

на жена си тозчас разяснил

18080 препоръката и я склонил:

«Ти не се ли досети самата,

че прамайка ни — туй е Земята,

а тез камъни бели край нас

са й костите. Нека тогаз

18085 да ги хвърляме пътьом назад,

за да можем на белия свят

пак човешкия род да възвърнем.»

Тъй и става. Щом той камък хвърлел,

този камък след тях изведнъж

18090 се превръщал във як, снажен мъж,

а щом хвърлела Пира, тогава

жена никнела силна и здрава.

И дори от самото начало

по вида им се ясно разбрало,

18095 че със дух непреклонен било

надарено това потекло.

Ето как те със собствени сили

от тоз пъклен потоп се спасили.

Така сторил би всеки, щом ясно

18100 предусети, че става опасно.

Ако случи се тъй на земята,

че не стига за всички храната

и от глад хора почнат да мрат,

не би бил ужасяващ гладът,

18105 ако някой помисли отрано

как да бъде жито̀ насъбрано,

та когато го имат на склад,

да не се плаши никой от глад

(както Йосиф[19] в Египет навреме

18110 успял нужните мерки да вземе).

Ако знае човек, че ще има

студ ужасен през идната зима,

всички хора така ще направят,

че да си всичко нужно набавят —

18115 топли дрехи, дърва и храна.

Но ще трябва, от друга страна,

върху покрива всеки да може

суха слама навреме да сложи

и с врати и прозорци добре

18120 страховития студ да възпре.

После биха направили бани

и от радостен дух обладани

във тях биха танцували голи,

дорде вятърът зъл кърши стволи,

18125 дорде буря разтърсва простора

и убива животни и хора,

а реките сковава във лед.

Всуе зимният вятър проклет

ще ги плаши със свойта стихия —

18130 не ще трепнат от него ония,

дето в топлите бани танцуват,

дорде зимните вихри върлуват.

Ако някому Бог не даде

провидение, той откъде

18135 предварително може да знае

какво бъдният ден му вещае?

Със пари няма как да научи

той какво би могло да се случи,

щом изобщо не му е известно

18140 какъв път светилата небесни

в своя вечен въртеж изминават,

и на колко места се явяват.

Щом е силно човешкото тяло

и е не един път устояло

18145 на въздействия на светилата,

какво може да стори душата,

щом тя тялото движи и носи

(душа нямаш ли, ти за какво си?).

Ако разум достатъчно вложим,

18150 чрез свободната воля ще можем

да избегнем успешно теглата,

от които ни страдат телата.

А от тях се най-много страхуват

тез, които бездушно кротуват.

18155 Който моя урок не признава,

сам на себе си зло причинява

и странични причини едва ли

усложнения биха създали.

Този, който познава изцяло

18160 своя род и език, свойто тяло,

сетивата, ума и душата,

той не е застрашен от Съдбата,

ни от някаква воля всевишна.

Тази проповед става излишна

18165 за човек, схванал ясно въпроса.

А съдба и случайност какво са?

Аз за тях бих могла да говоря

много дълго, дори и да споря

с възражения, с доводи, с факти.

18170 Доста време измина, откак ти

тази изповед слушаш от мене.

Пък и този въпрос обяснен е

в много книги и ценен съвет

би ти дал всеки виден поет.

18175 Въздържала се бих да третирам

този важен проблем, но разбирам,

че във случая то е уместно.

Та нали някой би могъл лесно

да твърди, че каквото да правя,

18180 все стремя се да го злепоставя.

Своя срам за да скрие, той даже

срещу Бог клевети ще изкаже.

Би могъл дори да претендира,

че свободен не бил да избира,

18185 че от божието провидение

той е вечно държан в подчинение,

че, какъвто да е, от Съдбата

му зависят изцяло делата.

Ако той добродетелен ставал,

18190 към това го сам Бог принуждавал,

а рече ли пък нещо ужасно

да извърши, пак Господ Бог властно

и безспир го подтиквал към злото.

Според него тъй става, защото

18195 на Съдбата се всичко дължи:

милостиня, грях, кражби, лъжи,

думи праведни, думи измамни

и убийства, и сделки безсрамни,

брак по сметка и брак по любов —

18200 всеки тук бил за всичко готов.

Освен туй би могъл да твърди,

че когато мъжът се роди,

само Бог предварително знае

за коя ще се после венчае.

18205 Щом жената или пък мъжът

тръгнат по осъдителен път

(и тогава за техния грях

ще упрекнат със право и тях,

и които не са ги възпрели),

18210 някой може да каже: «Не е ли

в този случай пак в Бога вината,

щом като той подрежда нещата.

Ако тъй се е случило, значи,

че не е бил възможен друг начин.»

18215 Според мене това е невярно,

нивга Бог не постъпва коварно,

той се грижи за всичките хора

и не той им навлича позора.

Като че на заложби изконни

18220 се дължи, че мнозина са склонни

да извършват злини и едва ли

те се биха от туй въздържали.

Ако себе си вещо познава,

няма никаква пречка тогава

18225 човек поглед към Бог да обръща —

Бог на обич със обич отвръща.

Само който се в себе си взира,

от любов той единствен разбира.

Много хора са днес убедени,

18230 че са всички животни лишени

от възможност да имат съзнание

и да знаят в какво състояние

се намират. Разумни да бяха,

помежду си едни други щяха

18235 да се учат, а туй би било

спрямо хората истинско зло.

Нито конят би бил обуздан,

нито би се видял оседлан,

за да бъде от рицаря яхнат,

18240 нито волът би бил толкоз смахнат,

че да сложи главата двурога

във ярема. Как хора ще могат

на магаре да турят самар,

да пренасят с камили товар?

18245 Няма слонът при други народи

с паланкин[20] на гърба си да ходи

и не ще си помръдне хобота

(впрочем той му е нужен в живота

да си взема храната така,

18250 както прави човек със ръка).

И не ще имат никои хора

нито котка, ни куче на двора.

Нали мечката, рисът, вълкът,

леопардът, глиганът, лъвът

18255 биха всеки човек умъртвили.

Плъхът също напрегнал би сили,

за да стори зло още дордето

е във своята люлка детето.

Нивга птицата няма да иска

18260 да приеме безсмислено риска

на човека да служи покорно,

а, напротив, със чувство злосторно

тя очите му ще изкълве.

От адамово време човек

18265 и животни, и птици убива

(затуй знае как лък се превива,

как се шлем или щит изковава,

как се меч или сабя калява),

но рискува беда да се случи,

18270 тежка рана дори да получи.

Сред маймуните има тъй сръчни,

че успяват със вещи подръчни

да направят нагръдници здрави,

и макар да е с мишци корави,

18275 човек трябва пред тях да отстъпи.

А не са те от него по-тъпи —

щом работят с ръце и с ум, значи,

че те могат да станат писачи.

При това те не са неспособни

18280 да си служат със средства удобни

и с оръжие, щом туй е нужно,

за да могат да действат задружно.

Та над хората даже бълхите

имат власт — те им влизат в ушите

18285 и не им позволяват да спят.

Срещу тях ще се бият до смърт

гниди, въшки и червеи разни.

Всяка гад тъй човека ще дразни,

че той място не ще си намира,

18290 че и ризата ще си раздира,

ще се чеше, в праха ще се валя

и обувки, и дрехи ще сваля.

Ще го хапят мухи по лицето

и безспир ще го дразнят, дордето

18295 той се храни. И цар да е той,

те ще водят със него лют бой.

Пък и мравките биха могли

да са с хората дръзки и зли,

ако те по-добре ги познават.

18300 Ала всички животни остават

по природа напълно невежи.

Който с ум и със сила се ежи,

ала себе си слабо познава,

вместо Богу хвала да отдава,

18305 тръгва в път непочтен и нелек.

Бил той ангел или пък човек,

на порок той дължи си бедата

и порокът му мъти главата.

Как простен да му бъде грехът,

18310 щом не следва той мъдро свой път?

Върху този въпрос чу от мен ти

цял куп доводи и аргументи,

със които целя да затворя

аз устата на долните хора,

18315 и затуй ще оставя таз тема

и съвсем ще приключа с проблема.“

[1] Апелес (356–308 пр.Хр.) — прочут древногръцки портретист от двора на Александър Македонски, от когото не е запазена никаква творба. ↑

[2] Парасий (lV в. пр.Хр.) — древногръцки живописец от Ефес. ↑

[3] Мирон от Елевтера и Поликтет от Аргос са древногръцки скулптори от V в. пр.Хр. ↑

[4] Зевксис (ІІ пол. на V и нач. на IV в. пр.Хр.) — древногръцки живописец от Хераклея; пръв прилага светлосенките’в Южна Италия. ↑

[5] Авторът има предвид трактата на Цицерон „De inventidne“, познат и под името „Rhetorica“ („Реторика“), ІІ, 1, 1–3. ↑

[6] Вж. по-горе клетвата на Амур и Венера (стихове 16445–16454). ↑

[7] Вергилий, «Енеида», IV, 569–570. ↑

[8] Вж. Библия, Книга Премъдрост на Исус, син Сирахов, гл. 25. ↑

[9] Тит Ливий, «История на Рим», І, 9. ↑

[10] Вергилий, «Буколики», ІІІ, 92–93. Жан дьо Мьон развива прочутото двустишие: «Qui legitis flores et humi nascentia fraga, Frigidus, o pueri, fugite hinc, latet anguis in herba» — «Ягоди късате вие, момчета, и цвят от земята, / но отстъпете, в тревата студена змия се е свила» (цит. по Публий Вергилий Марон, «Буколики. Георгики. Енеида», изд. «Народна култура», С., 1980, превод от латински Георги Батаклиев). ↑

[11] Вж. Библия, Книга на пророк Михей, 7:5. ↑

[12] Изложеният по-долу разказ за сътворението на света е вдъхновен от „Жалбите на Природа“ на Ален от Лил. ↑

[13] Това са дванайсетте зодиакални знака. ↑

[14] Ахеронт — древногръцкият бог на реката на подземния свят Ахеронт. ↑

[15] Емпедокъл (ок. 493–433 пр.Хр.) — древногръцки философ. На него принадлежи теорията за четирите стихии или начала на света (огън, вода, земя и въздух). Според писмени свидетелства доброволно се хвърлил в Етна. ↑

[16] Ориген (ок. 185–254) — известен християнски теолог, роден в Александрия; първият систематизатор на богословските учения. Лишен от правата на свещенослужител, той се установява в Кесария (Палестина) и основава богословска школа, която ръководи двайсет години. По време на гоненията на император Деций (249–251) Ориген е репресиран и наскоро умира. ↑

[17] Проблемът, който по-долу разглежда Жан дьо Мьон — за свободата човешка (свободния избор или свободната воля) и нейната съвместимост с Божието прозрение, е разработен от Боеций в книга пета на «Утешението на философията», откъдето френският автор черпи редица от аргументите си. ↑

[18] Девкалион — син на Прометей, родоначалник на елините. Предизвестен за потопа, с който Юпитер решил да затрие покварения човешки род, построил лодка, на която единствен той и жена му Пира се спасили. След оттеглянето на водите, по съвет на Темида, започнали да хвърлят зад гърба си камъни («костите на великата майка»). От камъните, хвърляни от Девкалион, произлезли новото поколение мъже, а от тези на Пира — жените. Жан дьо Мьон предава този епизод според Овидий, «Метаморфози», І, 313–415. ↑

[19] Вж. Библия, Битие, гл. 41. ↑

[20] Паланкин — носилка за пренасяне на пътници в някои източни страни. Поставяла се често на слон или камила. ↑

        „Ала духом и тялом аз страдам

и понеже не срещам отрада,

ще обърна пак взор към небето.

18320 То се справя добре с туй, което

отредил му е Бог, и влияние

упражнява над всяко създание,

но внимава с какъв е строеж.

С упорит, непрестанен стремеж

18325 то насъсква вихрушки и хали

и пожари навсякъде пали.

Своя яростен рев то не спира

и със мълнии ядно раздира

небесата — гърмът му ехти,

18330 сякаш тъпан голям чуваш ти.

Под напора на силната пара

всеки облак се с пукот разпаря

и с мъчителни болки в корема;

вихър прах се нагоре въззема,

18335 бури вият, светкавици бляскат,

върху кулите мълнии тряскат

и разклащат така дървесата,

че покриват със клони земята.

Никой дънер не би устоял,

18340 никой филиз не би издържал

на вихрушките — те ще го скършат.

Често казват, че дяволи вършат

тези пакости с бойни машини,

с куки, с нокти… Но нищо не чини

18345 според мене подобно твърдение —

то у всеки поражда съмнение.

Ветровете и бурите тук

са виновни — вековния бук

те повалят, лозите изгарят,

18350 цветове от клонака събарят

и не дават плодът да узрее.

Те и въздуха карат да лее

сълзи едри при зной и при студ.

Облак скръбен, обхванат от смут,

18355 бързо свлича палтото си черно

и подложен на мъка безмерна,

на парчета си къса сърцето

и така предизвиква небето

със сълзи дваж по-едри да плаче.

18360 А сълзи и той лее, така че

във реките прелива водата

и нахлува в горите, в полята,

житни ниви навред поразява

и животът така труден става,

18365 че които пшеница са сели,

ще оплакват надежди умрели.

Във реките водата приижда

и на рибите май се привижда,

че са вечни стопани в мерите,

18370 във полята, в лозята, в горите;

те налитат на дъб и на бряст,

на вековно дърво и на храст

и лишили животните диви

от наследствени къщи и ниви,

18375 плуват, сякаш са в свой океан.

Бакх[1], Церера, Кибела[2] и Пан[3]

не се в своята кожа побират,

като гледат как риби се ширят

вредом в техните тучни ливади.

18380 За сатири и горски дриади

няма вече морави зелени

и затуй са във скръб потопени.

Нимфи гледат с дълбока печал

свойте извори, пълни със кал,

18385 и сълзите им жално текат.

Самодивите горко скърбят,

че са в тиня и смрад лесовете,

и се вайкат против боговете

на реките, че те своеволно

18390 са постъпили с тях така долно,

и за всичко вина им намират.

Разни риби убежище дирят

(щом подгонят ги бури метежни)

в градовете, в селата крайбрежни

18395 и във изби, в хамбари, в килери

всяка търси подслон да намери.

Църкви, храмове те посещават,

всичко свято във тях похищават

и най-нагло от нишите прашни

18400 гонят те боговете домашни.

А щом лошото време дотегне

на небето, то в миг ще посегне

да прогони дъжд, бури и вятър

и под свода лъчист в необята

18405 смях и радости пак ще се леят.

Бели облаци пак ще се реят

жизнерадостно във висинето,

ще се носят безгрижно, напети

в свойте хубави празнични дрехи.

18410 И за тяхна голяма утеха

на сияйното слънце лъчите

ще им блеснат направо в косите,

разпилени на ленти сребристи.

Те ще литнат в просторите чисти,

18415 ще развеят власати къдели,

ще източат от тях нишки бели,

за да свържат с тях свойте ръкави.

И понеже не могат сподави

своя порив да странстват навред,

18420 във впряг бляскав, готов отнапред,

ще преминат поля и балкани

от лудешки стремеж обладани.

Бог Еол[4] ще запрегне конете,

ще насъска след туй ветровете,

18425 ще им върже крила на краката,

тъй че ни една птица в гората

да не бъде по-бърза от тях.

После въздухът чист със замах

ще си сложи една пелерина

18430 от индийска прозирна коприна

и ще чака, така пременен,

оня приказен празничен ден,

в който облаци пак на ята

ще се върнат по тия места

18435 с пъстроцветни небесни дъги.

Кой художник могъл би да ги

обрисува достатъчно вещо?

Оптик само би сторил туй нещо,

тъй като знае как светлината

18440 повлиява им на пъстротата

и защо на ден не един път

свойта форма и цвят те менят.

Проумял би защо така става

само който основно познава

18445 Аристотел — че той обяснение

е намерил за всяко явление.

Алхацен[5], който също тъй бил

доста умен и сведущ, решил

един ценен трактат да състави

18450 за да имаме верни представи

за нещата. Днес който желае

за дъгите небесни да знае,

нека сам прочете тоз трактат.

При духовниците всеки брат,

18455 с наблюдателност щом е дарен,

също трябва да бъде снабден

със познание геометрично,

за да може при нужда той лично

по трактата уроци да дава

18460 и най-сведущо да обяснява

всички тайнства на огледалата

и на тяхната власт чудновата.

Във тях букви, зрънца, песъчинки,

та дори и най-дребни прашинки

18465 осезаемо се приближават

и дотолкова чак наедряват,

че ти лесно би ги преброил.

Щом тоз опит не си проследил

и от оптика нищо не знаеш,

18470 цял живот ще се чудиш и маеш,

ако чуеш това описание

като плод на най-висше познание.

Ако Марс и Венера се бяха

с огледало снабдили, те щяха,

18475 преди още в леглото да идат,

в огледалото ясно да видят,

че съпругът й с хитри кроежи

задкулисно заложил е мрежа,

и едва ли тогава Вулкан

18480 би ги хванал във своя капан.

Тази мрежа по-тънка да беше

и от нишка на паяк, пак щеше

много ясно да бъде видяна

и те биха объркали плана

18485 на съпруга. Да бяха се взрели

в огледало, те биха видели

нишки и от мертек по-дебели

и не биха в тоз случай посмели

да отидат в любовното ложе.

18490 Никой нямаше после да може

в изневяра да ги подозре,

ако бяха прикрили добре

любовта си. В самото начало

ако имаха те огледало,

18495 за да видят капана, веднага

щяха те надалеч да избягат —

места тайнствени колкото щеш.

И те биха, във своя копнеж,

другояче постъпили там,

18500 без да стават за смях и за срам.

Туй са факти, любезни ми Гений,

и не са те от мен съчинени…“

„Да, естествено… С огледалата

друг развой биха взели нещата:

18505 тази клопка те биха узнали

и Марс, който тъй бързо се пали,

без да мигне, Вулкан би погубил,

и през цялата нощ би се любил

до насита с Венера в леглото

18510 или пък на земята, защото

често пъти тя по̀ е удобна.

Но ако по случайност злокобна

там ги беше Вулкан изненадал

както пият любовна наслада,

18515 в такъв случай съпругата хитра

(та жената и дявол надхитря),

би измислила някакъв начин

да измами партньора си брачен.

Да бе чула, че скърца вратата,

18520 с нещо би си покрила снагата

и успешно Вулкан би подвела;

дори би се и в Бога заклела,

че не би му със друг изменила

и със сигурност би му втълпила,

18525 че безпочвено я обвинява.

С Марс да бе я видял, и тогава

Вулкан казал би с вид притеснен,

че е взорът му бил замъглен.

Тя била с толкоз гъвкав език,

18530 че успяла би просто за миг

оправдание да си намери.

Кой могъл би с жена да се мери

по нахалство и клетви лъжливи!“

„Отче, твойте слова са правдиви.

18535 Аз споделям пред теб най-открито,

че не зная лукавства, които

да не са във кръвта на жената,

и че в нея е вечно вината.

Който мъж не разбира туй нещо,

18540 е глупак. Тя си служи най-вещо

и най-дръзко с лъжа и измама

и по подлост май никой мъж няма

как да се със жената сравнява.

Щом се чувства виновна, тогава

18545 долнопробни лъжи тя намира

и пред никакви пречки не спира.

Ще ти кажа с открито лице,

че на никое женско сърце

мъжът вяра не бива да хваща.

18550 Инак прескъпо той ще си плаща.“

Тъй и двамата[6] мнения ясни

изразиха и бяха съгласни

помежду си по този проблем.

Но според Соломон[7] за съвсем

18555 щастлив може мъжът да се смята,

щом съзре доброта у жената.

Тук Природа подзе: „Поначало

стават чудни неща с огледало:

щом наблизо голям предмет сложиш,

18560 него то чрез ефект странен може

да превърне във нещо нищожно.

С него става напълно възможно

ей онази планинска верига,

дето южно от нас се издига,

18565 да изглежда с тъй малки размери,

че човек да я трудно намери.

Ала може в стъкла огледални

да се виждат неща тъй нормални,

като че те стоят ти отпред.

18570 С огледалото можеш предмет

да запалиш, щом то се намира

над обекта и в точка събира

светлината на слънцето ярко

(и особено щом то е жарко).

18575 В огледалото вещи различни

вземат форми съвсем непривични —

ту заоблени, ту ъгловати.

Ако сведущ си, с огледалата

би могъл да направиш глава,

18580 ала не с един нос, а със два.

Ако някой се вгледа добре,

може призраци в тях да съзре,

но не както се виждат насън,

а напротив — наяве, навън

18585 (и във въздуха, и във водата),

заиграни в игра непозната

в съответствие пряко с ъглите,

под които попадат лъчите,

съответно в среда еднородна

18590 или не. При условия сгодни

тези образи тъй се множат

във средата, в която лъчът

се пречупва под разни ъгли,

че изобщо не бихме могли

18595 да узнаем какво точно става

и защо се човек заблуждава.

Аристотел, за който аз знам,

че във всичко бил вещ, пример нам

е оставил във връзка с това.

18600 Един мъж го боляло глава

и тъй погледът му помътнял,

че в мъглата по чудо видял

как насреща самият той крачи[8].

Огледалото би могло значи

18605 с гледки странни човек да учуди.

Между другото, много заблуди

в перспективата тъй произтичат,

че две успоредни се пресичат,

че едно нещо може и двойно

18610 да изглежда, а даже и тройно…

Щом това е за теб интересно,

ти могъл би да видиш най-лесно

в какъв ред пет неща се подреждат,

та за погледа десет изглеждат,

18615 или как в тях, макар да са пет,

би видял един само предмет.

И друг пример: един мъж, когото

за джудже всички смятат, защото

е с ръст нисък, изглеждал би нам

18620 в огледало стократно голям —

прелетял би над гъсти гори,

без да скърши един клон дори,

и би плашил голямо и мало.

И обратно, в едно огледало

18625 великаните стават джуджета

според туй каква точка е взета

за отправна в едно полезрение.

С огледалото ти в заблуждение

би изпаднал, щом от разстояние

18630 наблюдаваш. Тогаз, от незнание,

и нелепости ти би говорил,

със увереност даже би спорил,

че си дявол видял посред ден

(а пък всъщност си бил заблуден).

18635 Щом значително слаб ти е взорът,

двойни виждаш и вещи, и хора,

двойна става в небето Луната,

двойна свети свещта в тъмнината.

И най-зорко човек да се вглежда,

18640 много често окото подвежда

чак дотолкоз, че даден предмет

се явява съвсем друг наглед.

Аз не ще ти излагам сега

с каква форма и как, и кога

18645 огледалото връща лъчите

и какви по размер са ъглите

(туй го пише във същата книга[9]),

нито как един образ достига

до човешкия взор през стъклото.

18650 И не ще обяснявам защо то

причинява измами оптични,

нито пък в колко точки различни

виждаш образи ти и дали

в огледалото те са или

18655 извън него. Въздържам се тук

да споделям дали някой друг

се е славел с видения явни

(неприятни или пък забавни)

в резултат от странично влияние

18660 или пък от влошено съзнание.

Първо, днес не е много удобно,

пък и няма да мога подробно

да говоря за тия големи,

доста трудни и сложни проблеми.

18665 Щом човек е неук, според мен

ще е три пъти по-затруднен

този, който усилия прави

да му всичко подробно представи,

пък и първият трудно ще схване

18670 как това е възможно да стане,

освен в случай че с уреди сам

убеди се какво става там.

Нему най-странно би се видяло,

ако чуе, че чрез огледало

18675 това чудо му е причинено,

както и да е то обяснено.

Прости хора не ще разберат

въобще на какво се дължат

тези тъй причудливи явления

18680 и ще влязат във ред заблуждения.

И насън, и когато са будни,

те за тях ще са винаги чудни.

Предпочитам сега да мълча,

че могла бих да те отегча

18685 и дори да ти дойде до гуша,

след като, драги мой, се наслуша,

че жените са много бъбриви

и че стават съвсем досадливи.

Но преди да приключа, желая

18690 нещо важно да кажа накрая.

Много хора, във плен на заблуди,

стават нощем, досущ като луди,

и обувки, и дрехи си слагат

и багажа набързо си стягат,

18695 дорде разумът все още дреме,

но не спят сетивата. Без време

те нарамват колове, тояги,

остри сърпове, пълни дисаги

и поемат по някакъв път,

18700 без да знаят къде ще вървят.

Сръчно свойте коне оседлават,

през гори и поля преминават

в кал и прах, докато в странен кът

най-накрая се те озоват.

18705 А когато съвсем се събудят,

отначало се маят и чудят,

после казват наляво, надясно,

че наяве видели са ясно

как от дяволи страшни били

18710 похитени, а всъщност нали

те сами са отишли дотам.

Не един такъв случай аз знам…

А пък други неистово страдат,

сякаш в трескава лудост изпадат,

18715 било в своите къщи сами,

или някъде в чужди земи

(из гори, по поля и ливади)

и умират там все още млади

я от студ, я от глад, в нищета,

18720 било тънейки във самота,

било в близост до хора злосторни.

Трети външно изглеждат ти морни

и болнави, а всъщност са здрави,

но тъга безутешна ги прави

18725 прекалено страхливи наглед,

а умът им, от грижи обзет,

вижда образи най-непривични,

уж реални, а много различни

от тез, що би окото видяло

18730 в деформиращото огледало.

Други хора със свойта набожност

претендират, че имат възможност

да потънат така в съзерцание,

че да видят във свойто съзнание

18735 някой образ, бленуван отдавна.

Според тях тази гледка е явна,

но в действителност просто бълнуват,

сякаш виждат, когато сънуват,

всевъзможни неща мимолетни,

18740 химерични или пък предметни,

както ставало със Сципион.

Виждат те светлосин небосклон,

върху който изгряват звездите,

виждат рая, земята, водите,

18745 птици, реещи се във небето,

риби, гмуркащи се във морето,

и животни, неземно красиви,

из усойни дъбрави трънливи;

виждат също как весели хора

18750 забавляват се с песни на двора

и как ходят на лов в планините,

из полята или по реките.

Те сънуват процеси съдебни

и войни между сили враждебни;

18755 някой вижда насън как се храни

и как души подправки отбрани,

как в ръце свойта мила люлее

или слуша вивула как пее.

Но отнякъде Ревност изниква

18760 разядосана, нещо извиква

и наблизо до него застава.

Тя от Лош Език бързо узнава

по кого един влюбен си пада

и го кара безумно да страда.

18765 А които обичат горещо

(туй е много мъчително нещо),

ако вечер са дълго мечтали

и едва в полунощ са заспали

(често пъти се случва това),

18770 виждат милите тям същества,

по които по цял ден бленуват.

Същевременно те се страхуват

от съперници, ревност усещат

и затуй те понякога срещат

18775 насън своите зли врагове,

изживяват вражди, страхове,

влизат често със тях в препирни

водят кървави, тежки войни,

или пък за простъпка на съд

18780 се явяват, в затвора лежат

и очакват там случаи сгодни

да се видят отново свободни.

Други, с болка и страх на сърцето,

през нощта си сънуват въжето

18785 и ред още неща най-печални

и си мислят, че те са реални,

че с очи ги е всеки видял.

Или спомен за радост, за жал

непрестанно кръжи им в главата,

18790 и подвежда така сетивата,

че поражда видения чудни.

Други пък като вещици блудни

се представят и с лудост нескрита,

те със свойта Орисница скитат.

18795 Те твърдят, че когато детето

е родено на този свят трето,

то по трижди на седмица ходи

накъдето Съдбата го води:

поред в чуждите къщи се вмъква,

18800 без да се на прегради натъква,

не признава резета, ключалки,

влиза в дупки големи и малки,

без да търси къде са вратите.

От плътта отделени, душите,

18805 със вълшебници тръгват на път,

накъдето ги те заведат.

Ето как се това обяснява:

нищо чудно и странно не става

със телата, дорде са в леглата;

18810 със вълшебства се среща душата,

докато тя лети над земята.

Знам, че някои все още смятат,

че щом тялото се преобърне

във леглото, преди да се върне

18815 там душата, не ще може тя

да си влезе отново в плътта.

Но кажи как подобно твърдение

би могло да не буди съмнение?

Щом душата от нечие тяло

18820 отлети, то е вече умряло.

Лесно би си дал сметка умът ти,

че щом всяка неделя три пъти

навън тази душа се намира,

то и тялото трижди умира

18825 и по три пъти то оживява.

Та със всички ли хора тъй става?

В едно нещо съм сигурна аз

и го казвам високо на глас:

никой, щом е умрял един път,

18830 няма как, преди Страшния съд,

да възкръсне. Но Бог знае как

да го стори — туй чудо все пак

той го прави с библейския Лазар[10]

(нищо друго не мога ти каза).

18835 Как поддържа се тази измама,

че когато душата я няма

в едно тяло и то се обърне,

тя не можела пак да се върне?

Нали щом е навън от плътта,

18840 по-свободна усеща се тя,

а щом в тялото влезе, тогава

неизбежно му се подчинява.

Следователно трудно излиза

от плътта тя, но лесно там влиза;

18845 на което и място да види

свойто тяло, пак в него ще иде.

Лековерните дами твърдят,

че когато настъпи сънят,

една трета от земните хора

18850 със магьосници бродят в простора;

туй би значело, че през нощта

всеки си е напускал плътта

и духът му е скитал навън.

А щом хората виждат насън

18855 разни случки, това означава,

че в действителност нощ не минава,

без човек да получи видение

според някакво свое тежнение,

че не става бездушна плътта му

18860 в една седмица три пъти само…

Тук не ще разсъждавам дали

в съня истина има или

е неверен, дали поначало

в него трябва да вярваш изцяло

18865 и защо даден сън е ужасен,

а пък друг е неземно прекрасен,

и дали туй, що с нас насън става,

с възрастта ни се свързва и с нрава

и с това как се чувства духът;

18870 дали именно Бог всеки път

чрез съня ни изпраща прозрение,

или злият дух вместо спасение

ни предлага заблуда най-низка.

На мен в този момент ми се иска

18875 да ти кажа какво интересно

има още в телата небесни.

Щом от облака спре да вали,

щом е пуснал той свойте стрели

и от силния дъжд и росата

18880 навлажнени са хем тетивата,

хем стрелите (от тях малка част

слънчев лъч изсушил е завчас),

изморен, той отпуска с тъга

своя лък като пъстра дъга.

18885 Този лък е със чудно устройство,

със невиждано другаде свойство:

той по принцип е толкова сложен,

че когато в калъф се положи,

цветовете му в миг, неусетно,

18890 като нещо съвсем мимолетно,

се изгубват — след туй няма как

да се върнат във облака пак.

Друг лък трябва да бъде направен

и да бъде на слънце оставен,

18895 за да има пак спектър богат.

В непрестанния си кръговрат

по такъв курс кръжат светилата,

че влияят безспир на Земята.

В небесата се носят комети

18900 със пламтящ ореол, който свети

като факла в простора безкраен,

но животът им е краткотраен.

За тях често разказват се басни:

предвещавали те дни ужасни

18905 и съвсем близка смърт за кралете.

Характерно за тия комети

е, че дебнат еднакво и краля,

и орача, размахал копраля.

Гледат те във какви състояния

18910 са различните божи създания

(и бедняци, и хора имотни,

и пернати, и диви животни,

според климата, в който се раждат

и към който се после нагаждат)

18915 и по тез показатели знаят

върху всяка твар как да влияят.

И така едно тяло небесно

чрез кометите много по-лесно

върху тварите власт упражнява,

18920 според туй как се всяка поддава.

Не твърдя тук, че царят във двора

по-честит е от простите хора,

дето ходят пешком по земята.

В алчността корени се бедата.

18925 Щом доволен си, ти си богат

и в колиба, и в царски палат.

Щом си алчен, тогаз няма как

цял живот да не бъдеш бедняк.

На картини приличат кралете.

18930 Върху този въпрос прочетете

Алмагест. Птолемей там твърди:

«За вида на нещата съди

според туй откъде наблюдаваш.

Ако ги отдалеч съзерцаваш,

18935 имат хубав вид те и се нравят,

ала друга представа оставят,

ако в тях по-отблизо се взираш:

ти тогава в тях чар не намираш».

За добилите власт и влияние

18940 обичайно е, без колебание

(със увереност пълна дори)

да твърдим, че са много добри,

пред които ги малко познават.

Но които ги знаят, остават

18945 с неприязнено чувство към тях

и до гроба те вдъхват им страх.

И Хораций за туй споменава

във писмата си[11] и възклицава:

«Със какво императорът днес

18950 е заслужил високата чест

от планетите той да узнава

кога вече смъртта наближава?

Със какво по-достоен е царят

от орача или от лозаря?»

18955 И наистина те по рождение

са еднакви и няма съмнение,

че пред мен всички хора са равни —

мощни, немощни, славни, безславни.

Ако разлики се появят,

18960 на Съдбата се само дължат:

тя блага по свой избор раздава,

едни граби, а други дарява

и не гледа тя кой с какъв сан е.

Ако някой реши да въстане,

18965 горд със своята кръв, срещу мен

и ми каже, че щом е роден

благородник, той вече си има

своя лична цена, по-значима

от цената, която със пот

18970 се заплаща, и то цял живот,

ще отвърна, че никъде няма

благородство, щом липсва голяма

добродетел, че долни са точно

тези, дето живеят порочно.

18975 Благородство ще търсим там, дето

с добродетел е пълно сърцето.

Благородство не се наследява.

Благородният сам проявява

онез висши достойнства, с които

18980 благородство било е добито

от дедите му в мир и във бран.

Но те в своя ковчег под саван

всички тия достойнства са скрили,

а пък свойте деца са дарили

18985 със какви ли не земни блага.

Само с ум и със чест те сега

благородния сан ще добият.

В манастирите всъщност са тия,

дето славят се днес с благородство.

18990 Ако виждам у тях превъзходство

и над знатните, и над кралете,

това идва им от умовете.

Проповедникът днес най-добре

би могъл в един текст да прозре,

18995 да изтръгне със труд и старание

ползотворно за другите знание:

как да се към доброто стремят

и как лошото да отстранят.

Може той в този свят всяко нещо

19000         да представи възможно най-вещо,

да открие във стари писания

хора, вършили куп злодеяния,

и които са жънели слава

Тъкмо той най-добре проумява

19005 от какво човек трябва да бяга,

както и на какво да залага.

Та нали всеки пастор духовен

е почтен, милостив и грижовен,

инак всеки ще го порицава

19010 и не ще му се хич доверява.

Предпоставки той има по-здрави

от тоз, който из гъсти дъбрави

за сърни и елени ловува.

Но духовникът нищо не струва,

19015 щом не ще добрини да въздава,

щом порочните той поощрява

в своя кръг нечестив и греховен.

Ала Бог, като съдник върховен,

на духовник, прегърнал порока,

19020 ще наложи присъда жестока,

по-сурова от тази, която

се налага на хора, когато

цял живот безпросветни остават

и не се на добро научават.

19025 Но и най-просветеният крал

не би своето време отдал

на четмо, на писмо и на знание —

в други области свойто внимание

той насочва. Така са нещата

19030 и при тез, що владеят земята.

Затуй всички духовници имат,

в съпоставка със тях, несравнима

преднина. Който много желае

благородник да е, нека знае,

19035 че това е достойнство голямо

и че то с чест постига се само.

Той не бива да е мързелив,

нито мнителен, ни горделив,

а ще трябва да се обучава

19040 как със меч да се храбро сражава,

да се пази от мерзко влечение,

да живее във дух на смирение

със околните хора, освен

със врага си; да бъде почтен

19045 и изискан с девойки и с дами

(ала нека не се по тях мами,

че беди го очакват тогава).

Такъв тъкмо човек заслужава

да се радва на хубав късмет

19050 и да бъде почитан навред.

Един рицар, безстрашен в борбата,

далновиден и сръчен в делата,

благороден, учтив, откровен

(като пример ще взема Говен[12]

19055 или пък граф Робер д’Артоа[13],

който с чест и достойнство живя

и във всяко епично сражение

отличаваше се с дръзновение

и със дух на младеж, възмъжал

19060 преждевременно и не познал

леконравните светски привички),

на такъв рицар редно е всички

да отдават заслужена слава.

И духовникът чест заслужава,

19065 ако той добродетели има,

ако мъдрост от книгите взима

и от тях черпи своята сила.

Благородници бих изброила

двайсетина и повече даже,

19070 ала май ще се дълъг окаже

моят списък със доблестни хора…

Преди време и кралят във двора,

пък и другите знатни особи

(били много те, казано в скоби)

19075 мъдреците високо ценели

и приятелски с тях се държели.

Те дори градове подарили

на поети: например Вергилий

бил получил Неапол във дар

19080 (град разкошен и с по-голям чар

от Париж или от Лаварден[14]);

Ений[15] също бил много ценен

във Калабрия — дълги години

той живял там сред китни градини.

19085 Колко хора с произход най-скромен

са оставили по-добър спомен

с благородството в свойте сърца

от онези капризни деца

на крале и издигнати хора,

19090 за които не ми се говори.

Ще припомня, че тези, които

философия най-упорито

изучават и в странство отиват,

нови знания там да добиват,

19095 въпреки че търпят немотия

и че ходят дори на просия

голи, боси, измъчени, гладни,

все отблъсквани, все безотрадни,

даже смятани за непригодни,

19100 са с души много по-благородни

от онез, дето зайците гонят;

по-достойни са те и от оня,

който нивга не би пожелал

да излезе от гнусната кал.

19105 Та нима благородник е днес,

който с чуждо достойнство и чест

парадира съвсем своеволно?

Не постъпва ли подло и долно

и не е ли той по-безсърдечен

19110 от сина на разбойник изпечен,

ако ще да е син и на цар

Александър — той с плен и пожар

твърде много страни подчинил

и от гордост обзет, обявил,

19115 че се чувствал на тоз свят натясно.

На околните станало ясно,

че владетелят, без да отлага,

война щял да започне веднага

със цел нови земи да спечели,

19120 и че щял да се в ада засели,

та и там да се с власт подвизава.

Боговете на ада тогава

потреперили мигом от страх,

че месия със кръст щял при тях

19125 да пристигне, да счупи вратите

на бездънния мрак, та душите

на виновните сам да спаси

и към Бога да се възвиси.

От мен няма да чуеш похвала

19130 за които ламтят на провала

да господстват над чужди страни

чрез безспирни жестоки войни.

Нима само от някои хора

благородници трябва да сторя,

19135 пренебрегвайки тези, които

са наричани паплач открито?

Но какви добродетели дава

един сан? Който вещо познава

таз материя, той непременно

19140 проумял би доколко е ценно

благородните, честни младежи

да изпитват върховни стремежи

като свойте деди и бащи.

Ако някой безспирно ламти

19145 благородник да стане, той сам

се нагърбва с товар преголям.

Как така ще се кичи със слава,

след като той не я заслужава?

Би му дала таз титла не чар,

19150 а един твърде тежък товар.

Ако имаш големи заслуги,

не би трябвало някои други

да получат облаги от тях

и не бива човек за чужд грях

19155 в никой случай да се укорява.

Открай време хвала се отдава

на човек със заслуга голяма.

Ако някой си служи с измама

ако лъже навред безогледно,

19160 ако туй, дето върши, е вредно,

ако груб е или горделив,

арогантен или мързелив,

ако милост към друг няма той

(а такива са много на брой),

19165 със какво ли заслужил би днес

да се радва на родова чест

и не е ли по-долен от тия,

дето тънат във бедност до шия?

И най-простите хора дано

19170 разберат, че не е все едно

в обществото високо да стигнеш,

като с труд и с талант се издигнеш,

и, от друга страна, цял живот

да ламтиш за пари и имот.

19175 Този, който безспир се стреми

тъй да трупа пари и земи,

че в трезора му златните марки

да надминат и сто хилядарки,

обичайно на стари години

19180 ги дарява на свойте роднини.

Но спечелиш ли ти чест и слава,

няма как да ги другиму даваш —

не се прави със тях завещание.

Как в наследство оставя се знание,

19185 как триумф завещал би героят?

Полза може да има за тоя,

който би се на нещо научил —

само той би в живота сполучил.

Невъзможно е да се отнеме

19190 благородство от друг. В наше време

не са много тез, дето ценят

туй, което създал е родът.

Дай им само имот да събират

и ги чуй как безспир претендират,

19195 че били благородни, защото

им такова било потеклото.

А що правят? На лов само ходят

и със себе си кучета водят

по баирите и във горите,

19200 из полята или край реките…

Поначало трудът им тежи,

често пъти си служат с лъжи,

с чужда слава държат да се кичат

и макар че съвсем не приличат

19205 на рода си, дотам се забравят,

че за знатни навред се представят.

Всички хора ги равни създавам,

с благородство сърцата дарявам,

а то в щедрост намира проява

19210 и се със доброта съчетава.

Човек туй е получил от мен,

а от Бог е със разум дарен.

Сред всемира свободен оставен,

индивидът би бил богоравен,

19215 ако нямаше смърт на Земята.

Тя отделя го от божествата.

Този, който достойнства желае,

трябва с труд и със ум дерзае

и да си сам духа извисява.

19220 Благородство не се даром дава

ни на граф, ни на крал. А срамът

е дори по-голям, щом синът

на монарха порока прегърне

и щом той на честта гръб обърне.

19225 Щом не си ти наследник на цар,

а дете на свинар, на коняр,

не би бил за грях дребен винен.

Ще е по-приемливо за мен,

ако смелият рицар Говен

19230 беше в проста колиба роден,

ала би било срамно страхливец

развейпрах или пък мързеливец

да е синковец на Ренуар[16].

Ако нейде умре някой цар,

19235 много бързо вестта за смъртта му

ще се чуе навред и не само

ще се знае за нея в палата,

но дори и навън от страната.

Ако някой от простите хора

19240 забележи комети в простора,

би си казал, че те съществуват

зарад тези, които царуват.

И дори да ги няма царствата,

обитателите на Земята,

19245 преживявали биха във мир

или в бой, а в небесната шир

светилата си биха влияли

и комети пак биха създали,

ако те, за да сторят това,

19250 имат нужните тям вещества.

Безпросветните смятат все още,

че под тяхно въздействие нощем

странни дракони горе се скитат,

от комети парчета прелитат

19255 и попадат при нас на Земята.

Как човек, имащ мозък в главата,

би допуснал, че горе в небето

има нещо нетрайно, което

току-тъй би при нас долетяло.

19260 Горе ни едно светещо тяло

не се удря във друго. Тогава

от какво ли се то разрушава?

Светилата не ще позволят

чуждо тяло по техния път

19265 да лети, освен лъч от звезди,

ала той им не носи вреди.

Светилата чрез свойто влияние,

според туй на какво разстояние

са в небесната шир подредени,

19270 предизвикват ту зими студени

със виелици и снегопад,

ту горещи лета с дъжд и град.

А пък щом затъмнение има,

много хора ги ужас обзима,

19275 затова че ще бъде отнета

светлината на цяла планета.

Ако знаеха как туй явление

става там, въобще в притеснение

те не биха живели и час.

19280 Светилата подгонват талаз

след талаз и разбунват морето,

вдигат бели вълни до небето,

дето облак дъждовен ги гали,

а утихнат ли страшните хали,

19285 на морето те пращат покой.

И то вечно било би в застой,

да не бе под властта на Луната,

от която се движи водата

край брега ту напред, ту назад,

19290 без да има ни отдих, ни спад.

Ако иска човек да узнае

точно как му небето влияе

и какви чудеса върши тука,

той не може без висша наука

19295 тези странни неща да опише.

И аз също така чувствам свише

благотворното звездно давление;

то оставя у мен впечатление,

че само̀ всяко тяло небесно

19300 със дълга си се справя чудесно.

За стихиите аз въобще

грижи нямам. В надлежен ред те

във простора безкраен се ширят

и се в строг режим там комбинират.

19305 Всичко живо по принцип е тленно,

всяка твар ще умре непременно,

със каквото и тя да се храни.

Съществата изглеждат призвани

по самата си същност природна

19310 и по висшата воля Господна,

по която се водят изцяло,

да се връщат към свойто начало.

Този принцип е неотменим

и навсякъде е приложим.

19315 Туй, което расте, не престава

нито миг да ми се подчинява

в съответствие с мойте закони:

и стъблата, и техните клони,

и узрелият плод, и цветята

19320 в лесовете или из полята —

по призвание всички растат

и очакват да дойде мигът,

в който страшната смърт ще настъпи.

Всички птици в света са ми скъпи:

19325 те са толкоз красиви наглед,

следват стриктно изконния ред

и с дълга си се справят почтено,

както свише им е отредено.

Те стремят се чеда да оставят,

19330 със тях чест на рода си да правят

и затуй дорде дните се нижат,

непрестанно за тях те се грижат.

С всички други животни нещата

вървят много добре. Към земята

19335 неизменно глави те са свели

и със мен не са нивга посмели

да се борят, а кротко и мирно

си вървят в свойта диря безспирно.

Щом се мъжко със женско сбере,

19340 те се чувстват неземно добре

и инстинктът им тъй се подклажда,

че ги кара потомство да раждат.

Те не сключват във църквата брак,

но добре си живеят все пак

19345 и от мен са доволни, защото

аз дарих ги със всичко, каквото

им е нужно да бъдат щастливи.

Така става и с мойте красиви

насекоми: с осите, с пчелите,

19350 със комарите и със мухите,

пък и с глистите, дето се хранят

с гнила плът. Всички те се прекланят

пред всеобщи, всесилни закони

и са верни на мойте канони.

19355 Но, уви, тоз, на който лицето

е обърнато все към небето,

на когото дарих досега

толкоз много богатства, блага,

този, който единствен обича

19360 да твърди, че на Бога прилича,

той, човекът, е днес срещу мен

и от вълк дори по-озверен.

Аз безспир с добрини го дарявам

а пък той ми злини причинява.

19365 Глава, тяло, крака и ръце,

проницателен ум и сърце —

всичко аз сътворих му най-вещо,

но изглежда, че липсва му нещо…

Аз в душата му и във плътта

19370 вдъхнах три сили — ползвайки тях,

той чрез моите висши изкуства

съществува, живее и чувства.

Този жалък негодник от мене

със големи предимства снабден е,

19375 но безскрупулно е завладял

добрините, що Бог е създал.

Според някои автори стари

той прилича на множество твари:

като камъните съществува,

19380 като птиците чувства и чува

и подобно тревата живее.

Но и други неща той умее,

тъй като е от Господ дарен,

като ангел, със разум свещен.

19385 Та какво към това да прибавя?

С толкоз качества той се представя,

че самият е нов малък свят,

но, за жалост, от вълк по-зъбат.

Тук съм длъжна, макар и накрая,

19390 с чиста съвест пред теб да призная,

че не аз съм го с разум дарила.

На мен липсва ми нужната сила,

не ми стига ни нюх, ни умение

да създам тъй разумно творение.

19395 Но, уви, това, що съм създала

подлежи, драги мой, на развала.

Впрочем Платон ни в туй убеждава

в свой трактат[17], в който той споменава

боговете всевишни и казва,

19400 че Създателят им ги предпазва,

гарантира им вечна подкрепа,

без която от смърт най-нелепа

ще умрат и те нейде незнайни.

Всички мои дела са нетрайни,

19405 според Платон, защото не мога

по талант да се меря със Бога.

Та нали само Бог във всемира

трисъставното време съзира.

Император е Бог, Бог е крал.

19410 Платон пише, че той е създал

божествата и после с глас строг

заявил: «Аз съм вашият Бог,

ваш създател съм аз, ваш баща,

а пък вие сте мои деца.

19415 Вас Природа ви тленни остави,

ала аз ви безсмъртни направих.

Това, що е било сътворено

от Природа, вовек ще е тленно.

Всемогъщ и всемъдър съм аз

19420 и смъртта няма никаква власт

върху ни едно мое творение.

В крайна сметка не буди съмнение,

че ако сте създадени тленни,

ще сте вечно от смърт застрашени.

19425 Ала аз не ще сили скъпя

и при нужда ще ви подкрепя,

че без мен непременно ви чака

смърт: нали на тоз грешен свят всяка

твар във даден миг става излишна.

19430 Но по моята воля всевишна

вечно всеки от вас ще живее.

Мойта сила над всичко владее

и съставът на вашето тяло

от мен лично зависи изцяло,

19435 а чрез него аз вас съм довел

до безсмъртие.» Платон сам счел,

че е най-добре всичко на книга

да изложи, и в нея той стига

до такива големи възхвали

19440 спрямо Бога, каквито едва ли

е отправял друг ум в древността.

Но не стигнала му мъдростта

и не е имал нужното знание,

за да може тогава да схване

19445 нещо тъй странно — как една дева

непорочно, по чудо зачева.

А таз дева могла да прозре

и от Платон дори по-добре

какво става във нейната плът.

19450 Още щом бил заченат плодът,

тя не се на почуда отдала,

а преди всеки друг осъзнала,

че е той една сфера безкрайна

(сфера със обиколка незнайна

19455 и със центрове, нямащи брой)

или че е триъгълник той,

в едно трите си ъгъла сбрал

и изглеждащ все пак като цял.

Първом тя за триъгълен кръг

19460 взела сферата, след това пък

за триъгълник, хванат в утроба

девствена като в някаква скоба.

Ала Платон в това не прозрял,

триединството той не видял,

19465 не се сетил, че божият син е

въплътен в младенеца невинен.

Всемогъщият първостроител,

справедливият висш повелител

на човека разсъдък дарил,

19470 а последният му заплатил

с непризнателност — станал предател

и грях сторил пред своя Създател.

Но щом Бог се в човек въплътил,

той бил разпнат, защото решил

19475 да спаси туй мизерно създание.

Това станало без мое знание.

Господ Бог може всичко, но аз

от почуда изпаднах в несвяст,

щом научих как той се родил

19480 и как разпнат на дървен кръст бил,

без вина, от една сган безбожна.

Знам си аз, че не ми е възможно

да накарам девици да раждат

и се чудя как тъй предугаждат

19485 туй рождение разни пророци.

Те опитали с мъдри уроци

във душите ни мир да вселят

и успели да ни убедят

в това странно за мен предсказание.

19490 Сам Вергилий във свойто писание

Буколики[18] предава словата

на Сибила, таз жрица, която

от Свети Дух била посветена:

«За да бъде Земята спасена,

19495 нов род идва и всички народи

по най-верния път той ще води

и железният век на безверие

ще отстъпи пред златната ера.»

Дори Албумасар[19] споменава,

19500 без да казва отде го узнава,

че една благородна девица

към света ще отвори зеници

под звездата щастлива на Дева

и че тя, без от мъж да зачева,

19505 ще откърми един младенец,

неин Син, неин Бог и Отец,

без преди това нейният мъж

да е спал с нея нито веднъж.

В християнския свят оттогава

19510 през септември се почит отдава

на пресветлото нейно рождение.

В мойта дейност със труд и умение

на човека целя да помагам

и Бог знае как грижи полагам

19515 аз за него: каквото добих,

на човека го аз посветих.

Но, уви, нещо все не му стига,

след като срещу мен глас надига —

дързък, нагъл, прикрит, непочтен,

19520 сякаш е смъртоносно ранен.

С почит аз го обгръщам отвред,

а пък той се отплаща в ответ

със злини и ме прави за срам.

Гений, скъпи ми отче, аз знам,

19525 че на него се всуе обричам.

За какво ли го още обичам,

щом с белите си той не престава?

Аз създадох го, но съжалявам.

Да мълча вече няма да мога

19530 и затуй с клетва в кръста и в Бога

(който беше целунат от Юда

и когото за срам и почуда

Лонгин[20] с копие мушна в ребрата),

настоявам да има отплата

19535 за човека, за този предател,

от Бог, който бе негов Ваятел.

Аз, бидейки жена, съм бъбрива,

но не чувствам вина, че разкривам

туй, че никой друг мъж досега

19540 с мен не се е отнасял така.

Той не следваше мойте уроци,

а да знаеш пък с колко пороци

подвизава се тоз горделивец,

тоз лакей, тоз презрян нечестивец,

19545 лицемерен безумник, скъперник,

безподобен клеветник, мизерник,

негодяй, готован мързелив,

вероломник, крадец завистлив,

богохулник, омразен подлец,

19550 самохвалко, престъпен лъжец —

с една дума, във себе си той

съчетава пороци безброй.

Та не вижда ли той, че така си

гроб копае, върви към смъртта си?

19555 Всяко нещо, родено, живяло,

се завръща във свойто начало.

И когато човекът-предател

се завърне при своя Създател,

на когото е длъжен безспорно

19560 доживотно да служи покорно,

как към Бог той би гледал тогава?

А и Господ Бог, който раздава

правосъдие, би ли простил

на човека, щом подъл е бил,

19565 щом не го е от Господа страх,

и щом прави той грях подир грях,

а за свойта несрета не жали.

Сякаш клетва пред Бога са дали

и големи, и малки, та днес

19570 тъпчат свойта и чуждата чест.

Но все нявга ще дойде часът,

в който те своя дълг ще платят —

кой със срам, кой със смърт страховита.

На какво ли все още разчита

19575 този клетник? Нали съдията

не се в никакъв случай отмята

от закона, а иска от всеки

греховете си, тежки и леки,

да признае. Каква ли награда,

19580 освен клуп или огън във ада,

Господ Бог би въздал на човека?

Дали в тежки вериги довека

ще го здраво държи Сатаната,

или пък ще си плаща вината

19585 на въжето или във катрана,

който ври непрестанно в казана?

Или вечно ще бъде въртян,

на едно колело прикован,

така както бил мъчен без жал

19590 Иксион[21]? Или както Тантал[22],

във блатиста вода потопен

и от жажда и глад изнурен,

ще умре? (На Тантал до брадата

била стигнала вече водата,

19595 но не можел да пие, защото,

щом понечел, веднага нивото

се снишавало… Мъчен той бил

и от глад, но не го утолил —

пред носа му нарочно весден

19600 висял плод, ала щом, изтощен,

той отворел широко устата,

плодът вдигал му се над главата).

Или камък по стръмен наклон

ще изтласква, надавайки стон,

19605 но щом камъкът почне да пада,

като тебе, Сизифе, ще страда

и, уви, ще се с камъка срива.

Или пък той вода ще налива,

като древните клети Белиди[23],

19610 в съд без дъно, но няма да види

съда пълен с вода никой път.

Как жестоко на Титий[24] дробът

бил изяден навремето ада

от два жадни за кръв лешояда!

19615 Колко мъки, далече по-тежки,

са понесли душите човешки!

Бог на всеки човек за вината

ще даде съответна отплата —

в ада той своя дял ще получи.

19620 Невъзможно е тъй да се случи,

че сам Бог, който съди правдиво,

да погледне с око милостиво

към лихваря, незнаещ насита.

Няма смисъл човек да разчита

19625 на божественото снизхождение,

щом участвал е във престъпление.

Ако хората стигнат до грях,

нека Бог се разправя със тях,

че нали и Амур час по час

19630 се оплаква от тях, пък и аз

имам разпри с човека, защото

той отказва ми всичко, каквото

ми дължи… Гений, тъй като можеш

със безспорен талант да говориш,

19635 отиди при Амур във войската

(той за мене си дава душата

и с най-чиста любов ме обича,

сякаш аз го по-силно привличам

от магнит), поздрави го с мил тон,

19640 зачети и Венера с поклон

(тя е близка приятелка моя),

пък и всички барони във строя.

Но Притворство недей поздравява,

тъй като то се често сдружава

19645 със изменници и със лъжци,

с лицемери и със подлеци

(Матей тях ги осъжда открито

и за лъжепророци[25] ги счита).

И Въздържаност в грях подозирам —

19650 горделива я често намирам,

макар тя да се прави на скромна.

Искам още веднъж да напомня

ти от мен да не ги поздравяваш,

а когато са с теб, да внимаваш!

19655 И Амур не посмя да ги пъди

от войската, защото отсъди,

че без тях тя не би победила.

И аз бих им вината простила,

щом те влюбените подкрепят

19660 и неволите им намалят.

Драги Гений, любезен бъди,

при Амур още днес отиди,

мойте жалби предай му и нека

той не съди чрезмерно човека.

19665 По-добре да се вслуша във мен,

за да бъде врагът затруднен,

а и нему това ще помогне.

А щом смута си той превъзмогне,

отлъчете онези, които

19670 срещу нас се опълчват открито.

Нека всичко да бъде простено

на ония, които почтено

следват мойте закони свещени

както са те от Бог утвърдени.

19675 Нека хората все се множат,

за да се продължава родът,

нека те до минутата сетна

се обичат и аз ще ги сметна

за приятели свои най-мили,

19680 ще им давам и радост, и сили,

стига в своята дейност да бдят

да не би в нещо те да сгрешат,

че с греха си човек заличава

добрините, които Бог дава.

19685 Изповядат ли те своя грях,

прошка вечна отдайте на тях

(но не само за две-три години,

че тогава тя нищо не чини).

Щом във стана се ти озовеш

19690 и им поздрав от мен предадеш,

те ще те зачетат със внимание.

Съобщи това мое послание

и на бог Амур, и на войската,

но си го запиши, та словата

19695 чрез писмо да изкажат каквото

ти заръчах!“ Той свърши писмото,

тя надлежно клеймото постави,

но реши да се малко забави,

за да може да се изповяда,

19700 по закон божи както се пада,

да му всичко подробно признае

и да се най-смирено покае.

Веледушният пастор веднага

съобщи й какво се полага

19705 за греха, който имаше тя,

каза й да забрави скръбта,

при ковашкия мех да остане,

със делата си пак да се хване

и да служи на Бога, дордето

19710 това нужно ще е за небето,

че нали Бог гради и руши.

„Дано всичко така продължи!“ —

каза тя, а пък Гений бе вече

за път дълъг готов и й рече:

19715 „И аз искам там бързо да ида,

та щом с влюбени хора се видя,

да им стихне сърдечната мъка

Но преди това трябва да смъкна

това расо и този филон[26].“

19720 Щом ги той закачи на пирон,

светски дрехи веднага облече

(като че бе за танц готов вече)

и завчас пригласи си крилата,

та по-бързо да стигне войската.

19725 А Природа сама там остана

и със чука отново захвана

да кове така, както по-рано.

        Тогаз Гений, от смерч по-припряно,

досами бог Амур долетя,

19730 но Притворство той там не видя.

То се чувствало тъй виновато,

че изчезнало още когато

били хванали Старата (тази,

дето ме от неволи предпази

19735 още щом ми вратата отвори,

та Добър Прием с мен[27] да говори).

А Въздържаност още там беше

но по нейния вид си личеше,

че щом Гений пристигне, веднага

19740 надалече и тя ще избяга.

Да й даваха колкото щат,

невъзможно бе да я склонят

да остане задълго със Гений,

щом Притворство не е редом с нея.

19745 Към събраните, без да се бави,

Гений най-учтив поздрав отправи

и им каза какви точно цели

при войската го бяха довели.

Със детайли не ще ви дотягам[28]

19750 и не смятам пред вас да излагам

каква радост обзе им сърцата,

щом им Гений яви новината.

Искам вашия слух да щадя

и излишното вам да спестя,

19755 да не ви отегчавам подобно

на трибун, който казва подробно

свойте мисли, макар и без нужда,

и така всички хора прокужда.

Амур расо на Гений надяна

19760 и със дари пред него застана —

с пръстен, с жезъл и с митра, която

засия, сякаш беше от злато.

Всички чакаха там с нетърпение

да изслушат това съобщение,

19765 а Венера, с очи оживени,

свещ запалена даде на Гений

и му рече да почва четмото.

И тогава, държейки писмото,

във цял ръст там се Гений изправи

19770 и без нито за миг да се бави,

към небето повдигна очи,

на висок постамент се качи,

за да стига гласът му войската,

и щом зърна, че в кръг на земята

19775 вече всички барони седят,

той направи им знак да мълчат,

свойта харта грижливо разгъна

и в мълчание всичко потъна.

С глас висок почна той да чете

19780 и при първите думички те

едни с други се сбутваха вече.

[1] Бакх (грц. Дионисий) — римски бог на плодородието, лозарството и виното. ↑

[2] Кибела — фригийска богиня на възраждащата се природа, «великата майка» на всички живи същества. ↑

[3] Пан — аркадски бог; първоначално божество на пасищата, а по-късно произведен в бог на Вселената. ↑

[4] Еол — владетел на митическите Еолийски острови. Поставен от Марс за повелител на ветровете, той ги държал затворени във вечна тъмнина и ги пускал само от време на време. ↑

[5] Алхацен (Абу Али ал-Хасан бен ал-Хайсам) (ок. 965–1039) — арабски математик, физик и астроном. В съчинението си «Погледи», известно и под заглавието «Оптика» (преведено на латински език през 1270 г. и добило широко разпространение в Европа като учебно помагало), той изследва закономерностите на оптиката, на атмосферните и на някои планетарни явления. ↑

[6] Става дума за Природа и Гений. ↑

[7] Вж. Библия, Книга на Еклисиаста или Проповедника, 26:1. ↑

[8] Аристотел, «Метеорологика», III, 4. ↑

[9] Има се предвид «Погледи» на Алхацен. ↑

[10] Вж. Библия, Евангелие от Йоан, гл. 11. ↑

[11] Хораций, «Писма», 1, 18, 86-87: «Dulcis inexpertis cultura potentis amici; Expertus metuit» — «Да се угажда на силен невежият смята за сладост, / плаши го опитен мъж» (цит. по Квинт Хораций Флак, «Събрани творби», изд. «Народна култура», С., 1992, превод от латински Георги Батаклиев). ↑

[12] Вж. бележката към стих 2075. ↑

[13] Граф Робер д’Артоа — става дума за Робер ІІ д’Анжу (ок. 1250–1302), племенник на Свети Луи; носил е прозвищата Добрия и Благородния. ↑

[14] Лаварден е село близо до Вандом. Изглежда, авторът си служи с това име заради римата. ↑

[15] Ений, Квинт (239–169 пр.Хр.) — римски поет от гръцки произход; автор на епическата поема в 18 книги «Анали», в която описва историята на Рим, и на драматични творби. ↑

[16] Вж. бележката към стих 15909. ↑

[17] Жан дьо Мьон се позовава на «Тимей». ↑

[18] «Буколики», IV, 7–10. ↑

[19] Албумасар (Абу Маашар) — арабски философ и астроном от ІХ в., автор на «Въведение в астрономията». ↑

[20] Според преданието Лонгин е римският стотник, командвал екзекуцията и пазил Исус на кръста; по-късно приел кръщението от апостолите и проповядвал евангелието в Кападокия; осъден на смърт, загинал мъченически. ↑

[21] Иксион — престъпен цар на лапитите в Тесалия. За опита му да прелъсти Юнона Юпитер го наказал да бъде привързан на огнено колело, което да се върти вечно. ↑

[22] Тантал — син на Юпитер. За да изпита всезнанието на боговете, насякъл на парчета сина си Пелопс и им го поднесъл на блюдо. За наказание те подложили светотатника на вечна жажда и вечен глад в подземното царство. ↑

[23] Белиди (или Данаиди) — това са петдесетте дъщери на Данай, син на египетския цар Бел и брат близнак на Египт. Петдесетте синове на Египт принудили чичо си да им даде дъщерите си за съпруги. Преди първата брачна нощ Данай предал на дъщерите си по един кинжал с поръка да убият младоженците. Само една от тях не изпълнила зловещото дело. Останалите били наказани от боговете да пълнят в подземния свят каци без дъна. ↑

[24] Титий — титан, син на Юпитер. Поради това, че посегнал на богинята Лето, бил прикован в Тартар, където два лешояда непрекъснато ръфали черния му дроб, който все нараствал отново. ↑

[25] Евангелие от Матея, VІІ, 15: Пазете се от лъжливите пророци, които дохождат при вас с овчи дрехи, а отвътре са вълци грабители. ↑

[26] Филон — богослужебна дреха на свещеник, която се облича върху другите одежди. ↑

[27] Тук говори влюбеният поет. ↑

[28] Това са по-скоро думи на автора Жан дьо Мьон. ↑

Със уверен глас Гений им рече:

„По съвет на самата Природа —

таз, която безспирно под свода

19785 труд полага за всичките твари

като най-правоверен викарий

на Създателя, който владее

небесата и в кула живее

сред огромни дворци величави,

19790 който я за наместник остави,

та за всичко да бди на Земята,

да следи как кръжат светилата

и по техните вечни закони

да доставя поред всичко, що ни

19795 трябва в този и в другия свят;

таз, която с изкусен похват

е безбройни неща сътворила

и на всички е тя отредила

къде, как и кога да растат,

19800 и затуй нищо лишно светът

не ще никога има, дордето

денонощно върти се небето,

та аз днес по Природната воля

съм пред вас и настойчиво моля

19805 афоресан тозчас да се види

всеки, който я с нещо обиди.

И големи, и малки, които

я възпират, и то упорито,

да си върши нормално делата,

19810 да получат най-строга отплата!

А на тоз, който я уважава,

който най-безрезервно отдава

дух и ум за любов извисена,

да му е любовта споделена,

19815 да е с вечни цветя увенчан

и във рая да бъде призван.

Ако той си греха изповяда,

аз за негова висша отрада

бих греха му на себе си взел

19820 и пред Бога обет бих поел.

Но, за жалост, тез хора себични

от Природа добиват различни

инструменти (мотика и чук,

и копраля, и рало, и плуг),

19825 семена за да хвърлят в земята,

за да имат реколта богата;

да, за жалост, защото не щат

нито угари те да орат,

нито с друго да се занимават,

19830 сякаш всички неща им додяват —

и коси, и мотики, и книги.

А Природа така сътвори ги,

че да може родът да векува,

и от смърт да не се той страхува.

19835 В изумление съм и не знам

тези клетници нямат ли срам,

та не искат поне един път

върху книгите поглед да спрат,

да потърсят в тях нещо насъщно.

19840 Ако книгите те не разгръщат,

всички страници ще плесенясат;

наковалните вред ще ръждясат,

ако чук върху тях не звъни;

ако те не орат, в целини

19845 ще превърнат богатите ниви.

Ах, дано провалят се в гроб живи,

дано скоро изгният в земята,

щом зарязват без срам сечивата,

дето Бог е създал за тях лично;

19850 освен туй, на Природа изрично

наредил сечива да направи

и на всеки да ги предостави,

за да бъде родът вековечен,

макар че е на гибел обречен

19855 индивидът. Но всеки от тях

сторил е осъдителен грях,

щом е до шейсетте доживял

здрав и читав, но без да е щял

с тези средства деца да създава.

19860 Ако Бог на такива прощава,

би изчезнал човешкият род

и не ще дават нивите плод,

буренаци и гадни гадини

ще заселят нивя и градини.

19865 Нови хора ли Бог да създава

или мъртвите да възкресява?

Ако девствени бъдат и те,

вездесъщият Бог, ще не ще,

ще погуби и тях на свой ред…

19870 И ще бъде все тъй занапред…

Щом Бог уж е добър към едни

и по принцип така ги щади,

че права безгранични им дава

и да раждат не ги задължава

19875 (ще речеш, че помазани те са)

то на всички тогаз ще хареса

да се радват на милост Господна

и да бъде съдбата им сродна.

Ако беше така, един ден

19880 Бог ще види света заличен

и щом всичко дотам ще докара,

във какво ли да имаме вяра?

Открай време една благодат

носи Бог и на стар, и на млад

19885 и с еднаква любов ги огражда.

Във момента, във който се раждат,

Бог мъжа и жената дарява

със душа и им строго вменява

подир него безспир да вървят.

19890 Да допуснем, че божият път

е за девствени, всеки тогава

от Бог чакал би милост такава.

За кого би било от значение,

че родът ще е без продължение?

19895 Ако в нещо греша по въпроса,

теолозите ни за какво са?

Нека те по-открито говорят

и при нужда горещо да спорят.

Който днес не си служи с перото,

19900 на което дължим потеклото,

и за книгата просто нехае

(а нали предоставена тя е

на света от самия Създател,

за да стане от всеки писател),

19905 или вяло държи двата чука,

но не иска с тях яко да чука,

инструментите той си отдава

на бездействие и на забрава.

Този, който, от грях заслепен,

19910 с мнима гордост от пътя свещен

непрестанно се отдалечава

и не пори със плуг в бразда права,

ми напомня онези орачи

и онези нещастни сеячи,

19915 дето в крива бразда все вървят,

дето в почва безплодна орат

и така свойто рало държат,

че пилеят под път и над път

свойто семе, превръщат го в плява

19920 и безспир си взаимно додяват —

хем безсъвестно, хем извратено…

Орфей също живял непочтено[1] —

нито писал, ни с рало орал,

ни желязо с чук тежък ковал.

19925 Имал той толкоз лошо държание

към Природа, че тя с основание

е могла да му метне въжето.

Всички тия, които превзето

от порядките й се отвръщат,

19930 своеволно нещата обръщат,

и от умисъл лош не желаят

поне верния път да узнаят,

а поуките й най-порочно

всеки път изкривяват нарочно,

19935 те отлъчени трябва да бъдат

и съдиите тъй да ги съдят,

че да бъдат лишени от всички

длета, свредели, скоби, пилички,

от такъмите, дето висят

19940 и с които се пъчи мъжът.

Да им вземат перата, с които

те отказват така упорито

във тефтерите си да редят

препоръките, дето родът

19945 им диктува. Щом те из полята

не вестяват се, нека ралата

надробят ги на малки парчета!

А тез, дето им следват адета,

нека станат за срам и за смях!

19950 Нека мъчи ги техният грях,

та те кански от болка да вият.

Нека съдници строги ги бият

с пръчки жилави тъй по лицата,

че дори след години следата

19955 да не може да се заличи

и позорът им тъй да личи,

че мнозина от тях да странят.

Вас, сеньори, зове ви дългът

да отвърнете с много старание

19960 на природното висше призвание

и да действате със бързината,

със която се слави сърната.

Щом вървите по мойте пътеки

и от полъх бъдете по-леки,

19965 от душа и сърце работете,

за да ви опростя греховете.

Дорде чувствате в себе си сили

и кръвта ври във младите жили,

нека вашето телосложение

19970 бъде във непрестанно движение!

Нека никой ваш член не изстива,

ни един инструмент ваш не бива

неизползван да се захабява.

Който работи, бързо се сгрява.

19975 Работете, сеньори, орете,

за да се възродят родовете!

Плугът всичко ще тури във ред.

За да сте в добра форма отпред,

разголете се, пък ако щете,

19980 съвсем голи дори останете —

може всичко от вас да свалите,

без опасност да се простудите.

Напрегнете си цялото тяло,

повдигнете си острото рало,

19985 та когато опре до земята,

да попадне лемежът в браздата,

за да може да пори дълбоко.

На конете викнете високо

по-чевръсто напред да вървят,

19990 за да бъде по-спорен трудът.

Дръжте здраво остена в ръка,

двата вола рогати така

със здрав жегъл впрегнете в ярем,

че браздата да бъде съвсем

19995 както трябва — дълбока и права.

Щом достигнете края, тогава

поседнете за кратка отмора —

тя е дар за работните хора.

Щом след труд човек дъх не поеме,

20000 той не ще издържи дълго време.

Много важно е, щом прецените,

че не можете да продължите,

поне поривът ви да не спада.

Кадъм[2] бил, по съвет на Палада,

20005 своя малък имот изорал

и зъбите на дракон посял.

Там израснали рицари смели,

те веднага оръжие взели

и започнали бой ръкопашен.

20010 Резултатът бил тъжен и страшен:

в този бой оцелели петима,

но във тяхно лице Кадъм имал

пет надеждни другари, готови

да положат такива основи,

20015 че да бъде издигнат град Тива.

Те заселили го със такива

индивиди, че жизнено племе

появило се в тоз кът след време.

При едно благодатно начало

20020 и на вас също би провървяло.

Две помощнички има си всеки[3] —

те подкрепят рода му навеки

и тоз, който нехайно от тях

се откаже, извършил би грях.

20025 Един зъл враг ви дебне обаче,

затова се бранете, така че

той да срещне небивал отпор.

Ако трима[4] в решителен спор

не успеят един да надвият,

20030 заслужават си бой да ги бият.

Три сестри има, както се знае,

но ваш пъклен враг само една е,

тъй като тя живота отнема.

Клото всеки ден хурката взема

20035 и със Лахезис сръчно изприда

здрави жизнени нишки, преди да

дойде Атропос — мойрата зла.

На свой ред тя и вас би могла

да срази, ако все тъй не щете

20040 в свойта нива със плуг да орете;

ще ви дебне по пътя ви тя

и рода ви ще прати в пръстта.

Ще ви мъчи, сеньори, тоз враг,

непрестанно. Спомнете си как

20045 са живели тук ваште покойни

бащи, майки!… Те толкоз достойни

са били, че по тях се равнете,

от нормалния път не странете,

благославяйте тяхното име

20050 и живейте по техния пример!

Мъчнотии безброй победили,

но пък своя род те продължили

и с любов и грижовност към вас

доживели до сетния час.

20055 Ако те не се бяха наели

с такъв труд, свят не бихте видели.

Затова днес и вие мислете

на потомство живот да дадете.

Най-старателно дръжте перото

20060 с всички сили ковете, защото

от вас помощ надлежна ще чакат

Лахезис и Клото. Нека трака

всеки страстно, напрягайки мишци,

та щом Атропос скъса шест нишки

20065 да изникнат дванайсет! Тогава

хем родът ви ще се умножава,

хем на Атропос все на инат

ще се прави. Обзета от яд,

тази мойра притворна, измамна,

20070 безсърдечна, жестока, безсрамна

се заканва живота да спре,

тържествува, щом някой умре,

и със всичко, каквото намери

храни Цербера[5], който трепери

20075 в плен на глад и на жад безподобна.

Ако тази негодница злобна

не го храни, той би побеснял

и без време от глад би умрял.

Този алчен, безмилостен хрът

20080 все на Атропос в тройната гръд

ненаситно е впил зурла тройна,

смуче свойта наставница дойна

и я тегли с най-яростен вид.

Той не иска да бъде отбит,

20085 а ламти и за други храни:

тя му хвърля мъже и жени

във устата и все се надява,

че я пълни, а тя си остава

празна, както е вечно била.

20090 Колко много човешки тела

са потънали в хищната паст!

Дебнат там с отмъстителна страст

и три фурии — три кожодера:

Алекто, Тисифона, Мегера[6].

20095 А последната всички до крак

би изяла, да имаше как.

Тези фурии чакат във ада

и щом видят човек, го нападат,

после кожата те му дерат

20100 и във огън пламтящ го пекат.

Всички тези жестокости стават

пред три съдника — те заседават

вечно там и за всякакъв грях

следва строга присъда от тях.

20105 Тези съдници чрез изтезания

научават какви злодеяния

през живота си върши човекът.

От злините им плаши се всеки,

затова в тоз момент ми се ще

20110 да ви кажа веднага, че те

са на Зевс синовете: Еак,

Минос и Радамант[7]. Аз все пак

ще призная, че те са почтени

и затуй са били назначени

20115 като съдници строги във ада.

Те получили тази награда

от Плутон, след като от телата

вече им отлетяла душата.

За да нямате с тях в ада среща

20120 след смъртта си, аз пак ви подсещам

все Природа със свойте уроци

да ви води и всички пороци

да избягвате. Впрочем и днес

изреди тя към двайсет и шест

20125 кой от кой по-грозящ, по-опасен.

Щом от свой недостатък ужасен

отърве се човек, той тогава

и от ада се всъщност спасява —

от бездушните фурии гадни

20130 и от съдниците безпощадни.

Аз пороците бих изброил,

но навярно бих ви отегчил.

Тях ги има, доколкото знам,

във Романа за Розата — там

20135 ще научите всичко за тях.

Нека всеки се пази от грях,

та в душата си радост да има,

да целува тъй свойта любима,

че и тя да му с ласки отвръща

20140 и с любов да го нежно прегръща.

Който с искрени чувства обича,

не си упреци гневни навлича.

Ако следвате мойте съвети,

но се в разни игри увлечете,

20145 пред един изповедник признайте

греховете си и се разкайте.

Нивга никому зло не правете

и на Господа се посветете,

както чест му Природа отдава

20150 и за свой господар го признава.

Щом ви Атропос в гроб погребе,

вас на свойто сияйно небе

ще въздигне Бог духом, и тялом.

Но небето е и огледало

20155 за Природа — то мъдро я води,

докато из вселената броди:

тя е божия довереница,

а за мен — височайша царица.

Извънредно е важно навред

20160 да се спазва тоз неин завет —

само който го знае дословно,

в него може да вникне основно,

че до нейната тъй ценна книга

просто няма как всеки да стига.

20165 Отидете и в пек, и във хлад

и в колиба, и в село, и в град,

за да го предадете на всеки,

който срещнете в свойте пътеки.

Много мъдри, напътствени думи

20170 са това, а не някакви глуми;

с тяхна помощ човек научава

по-човечен, по-щедър да става

и затуй те ценят се стократно

по-високо от кюлчета злато.

20175 Мойта мъдра царица желае

да разчита на вас и да знае

кой от вас проповедник ще стане

и кой с грешниците ще се хване,

за да ги в пътя божи отбие.

20180 Щом добре проповядвате вие

и живеете благочестиво,

път сияен за вас се открива

към огромна зелена поляна,

към земя, цяла в слънце огряна.

20185 Там извежда овце да пасат

на Пречистата Дева Синът.

Сред овцете, в трева избуяла,

Синът Божи, досущ агне бяло,

е застанал. Пътеката вита

20190 със треви и цветя е покрита.

Явно малко стада са вървели

и затуй там овчиците бели

си пасат преспокойно и всички

хрупкат млади цветя и тревички.

20195 Каква паша! Безбройни цветя

са разтворили леко листа,

възхитителни, девствени, чисти,

сякаш те са звездици лъчисти,

засияли в тревите зелени,

20200 с бистри капки роса посребрени.

Не повяхва и миг хубостта

на тез винаги свежи цветя

и когато да ги аз откъсна —

било денем, било през нощ късна —

20205 все са хубави те, все блестят,

сякаш че непрестанно цъфтят

и се готвят за дълъг живот.

А от слънцето в синия свод

все тъй ярко струи светлината,

20210 ала тя не прогонва росата,

във която безспир се облива

таз поляна, неземно красива.

Няма нивга овцете да спрат

тази млада трева да пасат —

20215 тя безспир им расте под краката.

Дано никой, сеньори, не смята,

че в момента говоря ви басни.

Аз държа да е всекиму ясно,

че въпросните бели овце

20220 са със вечно туптящо сърце.

Ни на тях нещо пашата струва,

нито пък някой тях ще купува:

ни за тъкан им става влакното

ни за ядене става месото…

20225 Но плътта им е толкова здрава,

че не се на зарази поддава.

Забелязах, че онзи Пастир,

който ходи с овцете безспир,

се е с вълна подобна облякъл;

20230 очевидно не я е той свлякъл

от гърба им, макар че обича

като да се често облича.

Ще добавя, че тез овце бели

не са все още нощи видели,

20235 че те утрин и вечер не знаят

и не виждат на своя ден края.

Не отстъпва лъчът пред тъмата,

не изпречва се мрак пред зората,

неподвижен стои си часът,

20240 няма мярка за време денят:

без начало, без край, той е спрял

в мига, в който го е Бог създал.

Нито бъдеще тук се задава,

ни сегашното минало става,

20245 във едно времената се сливат

и човек рекъл би, че застиват,

все едно са сковани от мраз.

А във вечния ден няма час,

няма миг, който да отминава

20250 или който да се приближава.

Само днешното е актуално —

нито бъдното става реално

ни сегашното би отлетяло.

Все така стои слънцето, спряло

20255 над света, от сноп слънчев огрян.

Ден по-хубав не е бил видян

и в онуй златно време, в което

е царувал Сатурн на небето.

Както впрочем мълвата говори,

20260 искал Юпитер зло да му стори,

често пъти от бой го съдирал,

а накрая го зверски кастрирал.

А това за мъжете, без спор,

е наистина срам и позор.

20265 Да оставим срама настрана…

Несравнимо по-тежка злина

за мъжа, ако той е скопен,

виждам в туй, че ще бъде лишен

от любовния плам на жената,

20270 макар тя да си има в душата

нежни трепети, както преди.

А това неизбежно вреди

на семейния мъж, тъй като

заличило би с времето то

20275 любовта и страстта на жена му.

Но бедата не ще да е само

във това, че той няма да има

ни жена, ни девойка любима,

за да си с тях страстта утолява,

20280 а и в туй, че не ще притежава

нито усет, ни порив мъжествен.

За евнуха напълно естествен

е страхът — той каквото да прави,

все във плен е на женските нрави.

20285 Кой евнух е кураж проявил,

освен в случай, когато е бил

от пороци подтикван към злото.

На жена той прилича, защото

как хатъра му ти ще прекършиш,

20290 щом решил е безумства да върши.

Ако някой лиши един мъж,

от достойнство, дори ни веднъж

да не се е пред друг провинил,

на Природа е зло причинил,

20295 тъй като този мъж се лишава

от възможност потомство да дава.

Та възможно ли е извинение

за такова едно престъпление?

Непростимо и аз го намирам

20300 и щом трябва в съда да пледирам,

нито сили, ни думи бих пастрил

и така бих престъпника скастрил,

че не зная кой би му простил,

след като той се е провинил

20305 пред Природа с това злодеяние.

Явно Юпитер нямал съзнание,

че в тоз случай грях тежък е сторил,

щом безскрупулно той се е борил

на високия трон да застане

20310 и върховния скиптър да хване.

И когато се той възцарил,

с властен глас пред света обявил,

че за хората вече нов ред

се въвежда и че занапред

20315 всеки редно било да го спазва.

Чуй словата, които той казва:

«Лично аз този свят управлявам

и на всеки човек повелявам

във живота да търси отрада.

20320 Удоволствие, радост, наслада

нека всеки от вас си достави,

стига вещо нещата да прави!»

И било позволено на всички

да си имат такива привички,

20325 че да бъде на всекиго драго.

И понеже за най-висше благо

удоволствието ще се счита,

нека всеки в тоз свят го изпита…

На страстта си отдаден изцяло,

20330 нивга Юпитер своето тяло

от наслади не бил го лишавал

и за пример сам себе си давал.

В Георгики[8] Вергилий признава,

че с голям интерес изучавал

20335 гръцки книги. От тях той узнал

как бог Юпитер нявга живял,

и посочва, че много преди

да бил Юпитер турил межди,

та със рало да порят полята,

20340 наготово валели благата,

тъй че всички в доволство живели.

Ала тоз бог на парцели

чрез межди да разкъса земите

между хората, без те самите

20345 да разбират защо вземат дял.

На змиите отрова той дал,

вълка учел овце как да дави,

а човека — злини как да прави;

той бастисвал хралупите с мед

20350 и понеже течели навред

реки с вино — и тях пресушил,

и огньовете той изгасил,

а пък после човека натирил

по чукарите огън да дири…

20355 Дързостта му тъй силна била,

че все по-непосилни тегла

на злочестите хора наложил…

Той професии нови предложил

преброил по небето звездите,

20360 пуснал кучета зли из горите

за софрата му дивеч да хванат,

а пък щом бил измислен капанът,

разни птици със него улавял

и да вършат злини ги заставял;

20365 и орли пращал той някой път

пъдпъдъци в леса да ловят.

А понякога във висинето,

гдето облаци стигат небето,

кръвожадни соколи извеждал

20370 и им яростни схватки уреждал.

За да кацат по него без страх,

непрестанно се грижел за тях

и ги хранел два пъти на ден.

И човекът съвсем притеснен

20375 се видял — та въпросните птици,

триж по-страшни от мечки стръвници,

с явна гибел заплашвали всички.

Гръмовържецът малките птички

ценял много и щом огладнявал,

20380 с удоволствие с тях се гощавал,

а начесто и порове пращал

из горите и зайци да хващат.

И понеже придавал значение

на доброто си телосложение,

20385 риба искал той да му ловят

и да я на жарава пекат,

да я с фини подправки гарнират

и със сосове да я сервират.

Всички впрягали разум и сили,

20390 занаяти различни развили,

че неволята кара народа

да се бори със всяка несгода,

че човек придобива съзнание

във нещастие и във страдание.

20395 Тъй твърдял и мъдрецът Овидий[9],

който имал възможност да види

скръб и радост, достойнство и срам

(както в книгите пише той сам).

Искал Юпитер с власт всепризната

20400 да наложи свой ред на земята

и от лошо по-лошо да става.

Каква жалка владетелска слава!

С много дни пролетта той скъсил,

а сезоните постановил

20405 да са четири всяка година,

тъй че вечната пролет отмина.

Та как Юпитер щял да приеме

да се шири по негово време

златен век! И той бил заличен

20410 и със сребърен бил заменен,

а след него дошъл бронзов век

и злонрав станал всеки човек.

Днес в желязната ера сме вече,

добрината остана далече

20415 и затуй боговете на ада

явно чувстват голяма отрада,

ала все така поглед ревнив

те отправят към който е жив.

Те държат в постоянна беда

20420 онез черни сиротни стада,

клети, болни, без жизнени сили,

дето в прежните дни не склонили

да вървят подир агнето бяло,

за да бъдат свободни изцяло,

20425 да са вечно със бели руна,

а поели на друга страна

по широк, ала пагубен път

и затуй теглила ще търпят.

На овца, дето там годинува,

20430 после вълната нищо не струва.

Щом от нея се плат изтъче

и се с него човек облече,

той безспир ще се пита дали

таралежова кожа с бодли

20435 си е сложил наместо халат —

така остър и груб е тоз плат.

А когато руната са бели,

стават пухкави, меки къдели,

и от тях стават чудни премени,

20440 със каквито са днес натъкмени

императори, папи, велможи.

Всеки ангел желал би да сложи

таквиз дрехи на празничен ден,

тъй като те са знак несъмнен

20445 за престиж и достойнство голямо.

А подобни овце има само

горе в рая — доколкото знам,

те са малко и пази ги там

Пастир, който е винаги буден

20450 и на черна овца в тоз парк чуден

той не ще позволи да припари.

Само белите в свойте кошари

той допуска и те го познават

и доволни от него остават.

20455 Най-чаровно сред цялото стадо

се оказва това агне младо,

дето с всички отнася се мило

и е толкова труд похабило

да ги вкара във правия път.

20460 Ако някои сбъркат, вълкът,

който сякаш безспирно зает е

да следи къде ходят овцете,

ще съгледа, че са беззащитни

тези млади овце апетитни,

20465 и тъй бързо със тях ще се справи,

че не може ги никой избави.

Това агне ви чака, сеньори,

и дано Господ Бог тъй да стори,

че след него да тръгнат овцете.

20470 Нека Бог ви прости греховете,

за да може да идете в този

чуден парк с теменужки и рози,

с много други треви и цветя

и с безброй ненагледни неща

20475 по зелените китни морави.

Ако някой човек съпостави

тази гледка неземно приятна

със онази градина квадратна

(дето момъкът влюбен бил влязъл

20480 и във дружески кръг забелязал

Удоволствие), той без съмнение,

при едно обективно сравнение,

би сгрешил, ако каже, че двете

си приличат. Сами преценете

20485 дали разлика някаква има

между истинска хубост и мнима.

Който бил е във този парк вече

или виждал го е отдалече,

той заклел би се, без да умува,

20490 че градината нищо не струва

във сравнение с тоз парк красив,

по-закръглен и по-причудлив

и от топче берилово даже.

Кой обратното може да каже?

20495 Ако нашият влюбен на сън

бе съгледал и вътре, и вън

само образи, будещи жал,

то човек в този парк би видял

по високата райска ограда

20500 всевъзможни рисунки: и ада

(с рояк дяволи грозни, ужасни,

с грехове и пороци опасни,

с Цербер, хранещ се с жертви безчетни),

и земята с богатства несметни,

20505 и морето със риби игриви,

и реките с водите пенливи

и със шеметните водоскоци,

и безбройните бистри потоци,

и простора със литнали птици,

20510 с пеперуди и с дребни мушици,

с всичко живо, което лети,

и със огъня, който пламти

непрестанно и всичко поглъща,

и небесната шир вездесъща

20515 с неподвижните ярки звезди,

с планетарните светли следи,

тук и там набраздили всемира.

Туй, което в тоз парк се намира,

е представено тъй сполучливо,

20520 сякаш всичко се случва на живо.

Да се върнем в градината пак,

за да видим в подробности как

във момента нещата изглеждат:

Удоволствие танец повежда

20525 по зелената тучна морава,

гъмжи дивеч из гъста дъбрава

и потоците бисерно чисти

шумолят в падини каменисти;

извор блика под бор исполин

20530 (бор, какъвто поне от Пепин[10]

до сега не е никой видял)…

Всъщност аз бих, сеньори, твърдял,

че това са били залъгалки,

дреболии, нетрайни дрънкалки,

20535 и от тях бил младежът пленен.

Онзи танец е спрял един ден,

както секва на всеки дъхът,

щом като му настъпи часът.

Всяка твар, под небето родена,

20540 все на Атропос е подчинена,

че на никого тя не прощава

и изобщо не се уморява

да извършва злини в този свят.

Тя потайно издебва отзад

20545 всички твари възможни, освен

боговете — за тях няма тлен.

Ще опитам сега пестеливо

да опиша туй толкоз красиво

райско място. Не ще съм способен

20550 да съм в разказа свой по-подробен.

Кой ли ум би прозрял красотата,

кой могъл би да каже цената

на това чудно кътче зелено,

на отрадното чувство, родено

20555 във сърцата на тези, които

там танцуват и пеят честити

и безмерно се радват сега

на непреходни божи блага?

Виждаш как блика извор прозрачен,

20560 даващ влага на този кът злачен,

как минават и пият вода

зажаднелите бели стада,

как щом жаждата си утолят,

те отиват трева да пасат

20565 и без никога да ожаднеят,

вечно биха могли да живеят,

че за тях няма болест и смърт.

С колко радост бил пълен часът,

в който всички агнеца видели

20570 и към чудния парк път поели

на премъдър Пастир под надзора.

Ако пият от таз вода хора,

те безсмъртни остават навеки.

И тогаз става ясно за всеки,

20575 че това не е изворът чист,

бликащ кротко край мрамор зърнист,

който момъкът тъй възхвалява,

че за присмех пред другите става.

Онзи извор е всъщност лъжовен,

20580 хем горчив е той, хем е отровен:

нали тъкмо той станал причина

за трагичната ранна кончина

на красивия Нарцис. Когато

тоз младеж се видял във водата,

20585 във заблуда изпаднал ужасна,

проклел туй огледало опасно

и изпитал небивала болка.

Нали вече разбирате колко

благодат таз вода притежава,

20590 щом и здравите тя разболява,

и каква мъка чувстваш, дордето

си оглеждаш във нея лицето.

А младежът все тъй продължава

от тоз извор да се възхищава.

20595 Та не е ли напразна хвалбата,

щом известно е, че във водата

не се никакво тайнство намира.

Уж безспир щяла тя да извира

и да свети подобно варак…

20600 Как не се той срамува и как

на такъв лъжец хванал би вяра?

Та това е една мътна бара

и не можеш, щом се наведеш,

образ никакъв там да съзреш,

20605 нито пък свой лик да познаеш,

независимо колко желаеш.

Уж на дъното в двоен кристал

ослепителен лъч е изгрял,

уж кристалът тъй ярко блести,

20610 че щом в него загледаш се ти,

виждаш първом една половина

от нещата в онази градина,

а щом идеш оттатък, тогава

можеш втората да наблюдаваш.

20615 Уж кристалът бил чист и прозрачен,

а пък всъщност е мътен и мрачен.

И дори да блести светлината,

не изпъкват във него нещата

в натурален, във истински вид.

20620 Явно той е изцяло е обвит,

във тъма и затуй, според мен,

и от слънце да е озарен,

нищо в него не се отразява.

А сега моят взор преминавам

20625 върху другия извор, защото

в него е въплътено доброто.

Той струи на талази вълшебни

и със своите свойства лечебни

изцерил е безброй болни хора.

20630 Непрестанно от трите отвора

вода бисерно чиста извира

Те един до друг тъй се допират,

че когато ти хвърлиш им взор,

ще съзреш един само отвор,

20635 а фактически три има там.

Извор по-чудноват аз не знам:

всички други по туй си приличат,

че странични води в тях се стичат,

а пък в тоз не тече вода чужда.

20640 А освен това той няма нужда

ни от мраморно здраво корито,

ни от клонести буки, които

да му бъдат надеждна закрила.

Тук водата тече с пълна сила,

20645 и създава такъв водоскок,

че едва ли дотам бор висок

би достигнал… А после, когато

по наклон потече полегато,

под клоната маслина минава

20650 и тъй корена й напоява,

сякаш тази вода ясноструйна

влива в нейния ствол сила буйна.

Тя сега много плод е родила,

но е клони така извисила,

20655 че не ще може онзи бор стар

да издигне над нея върхар,

ни ще пусне встрани клони здрави,

нито рехава сянка ще прави.

А маслината леко е свела

20660 млади клони и сянка дебела

разпростряла е вред над водата,

и, възпирайки с тях светлината,

тя прохлада и свежест разлива.

Под таз сянка се стадото скрива,

20665 за да пие с наслада росата

от тревите, покрили земята.

А пък който на сянка приседне

и нагоре реши да погледне,

ще съзре, че на клонка виси

20670 надпис, който дословно гласи:

«Тез води животворни текат

под дърво, на което плодът

от смърт всеки човек би спасил[11].»

Кой ли бор би се с него сравнил?

20675 Гранат има във тоз извор чист —

той от слънцето по̀ е лъчист

и от перлата по̀ е красив.

Само някой неверник лъжлив

би твърдял, че това не е вярно.

20680 А гранатът блести лъчезарно

с трите свои лица и с най-ярка

светлина озарява той парка,

тъй като се високо намира

и лъчите му нищо не спира —

20685 ни дъждът, ни мъглата наесен,

и той вечно изглежда чудесен.

Ако с нужната точност сравните

и на трите лица светлините,

то тогаз бихте се уверили,

20690 че и трите са равни по сили,

ала всяко от тях свой чар има

и блести с красота несравнима,

но ни можеш да ги разделиш,

нито пък да ги още сближиш.

20695 На̀й е важно за този гранат,

че не е от лъч слънчев огрят,

а такова лъчение дава,

че светилото, дето огрява

във градината двата кристала,

20700 има вид на звезда потъмняла.

На тоз чуден гранат светлината

безвъзвратно прогонва тъмата

и блестейки с невиждана мощ,

в ден превръща най-черната нощ —

20705 вечен ден, без начало и край,

сравним само с небесния рай.

Съпоставени с него, бледнеят

светилата, които мъждеят

горе във висинето над нас.

20710 Но не мръдва той нито за час

от изконните свои устои.

И със друга черта странен той е —

щом сведеш си над него главата,

ще си видиш лика във водата,

20715 при това извънредно добре.

Ако някой край извора спре,

той в най-фини детайли съзира

туй, което се в парка намира,

и могъл би да го изучава.

20720 Този чуден гранат притежава

и туй свойство, че нивга лъчите

ни най-малко не дразнят очите

и не ги заслепяват. Обратно,

правят тъй, че да виждат трикратно

20725 по-добре. А от друга страна,

те изпращат им хем топлина,

хем наслада, и с фин аромат

щедро пълнят околния свят.

Ако някои гледат скептично

20730 на това, ще им кажа изрично,

че щом парка проучат надлежно,

от младежа се иска едно:

че и Господ такъв райски дял

на Адам не е някога дал.

20735 Със градината парка сравнете

и тогава, сеньори, кажете

къде взела е връх красотата

и къде са по-фини нещата

Убедете се вие самите

20740 къде по̀ са прозрачни водите,

във кой извор са те тъй вълшебни,

че се ползват за нужди лечебни.

Тъй се взрете във всеки отвор,

че след туй да не влизате в спор

20745 кой е по-благодатен от двата.

Кой сравнил би кристала с граната

и дървото маслиново с бора?

Според мен най-добре е, сеньори,

ако следвайки туй предложение,

20750 изградите си собствено мнение,

независимо че поначало

аз във вас вяра нямам изцяло.

Ако някой отсъди неточно,

без да иска или пък нарочно,

20755 доказателства още ще дам —

аз и други подробности знам.

Ще припомня съвсем лаконично

туй, което е най-специфично.

Тези извори вечно текат,

20760 но от първия живите мрат,

а пък вторият мъртви свестява.

Ако трезво човек преценява,

като вниква добре във нещата,

той не би се поддал на лъжата

20765 и от бистрия извор ще пие.

Щом не следвате тоз урок, вие

ще сгрешите. Сеньори, желая

да съм максимум кратък накрая

(един сбит урок много по-лесно

20770 се запомня). Постъпвайте честно,

на Природа покорни бъдете

и със ревностен труд й служете.

Ако вкъщи държите вещ чужда

и от тази вещ нямате нужда,

20775 то върнете я в най-кратко време.

Ако някой пари ви заеме,

най-добре ще е в срокове къси

да платите надлежно дълга си.

Не убивайте! Нека във вас

20780 да звучи горд и праведен глас,

едно щедро сърце да пулсира,

та след агнето в правилна диря

да достигнете извора чист,

който блика сред парка лъчист.

20785 Нека с първите глътки свещени

да почувствате, че сте нетленни,

да се впуснете в танци чудесни,

да запеете радостни песни.

Може би и на вас ви додея

20790 все за тия неща да ви пея

и затуй ще спра тука веднага,

че и хубава песен дотяга.

Нека с проповед всеки издигне

своя глас, а какво ще постигне

20795 ще се види едва след това.“

Ето как със заветни слова

Гений вдъхна им вяра в сърцата,

после хвърли свещта на земята

и от нея светът се запали.

20800 На всесилния пламък едва ли

жена някоя би устояла.

И тогава Венера изцяло

се зае да раздухва жарта

във кръвта, в мисълта и в плътта

20805 на жените. Амур най-напред

разгласи си урока навред,

та от всеки човек в този свят

непременно да бъде узнат.

Осъзнавайки тия съвети,

20810 от възторг и от радост обзети

се почувстваха всички барони.

Та кой чул би от други амвони

поучение по-прозорливо

и становище по-приемливо?

20815 Със надеждата за опрощение,

те приеха туй светло учение

и възкликнаха като един:

„Така нека да бъде! Амин!“

[1] На Орфей се приписва, че е измислил педерастията след смъртта на Евридика. ↑

[2] Кадъм — внук на Нептун и син на финикийския цар Агенор. По внушение на Атина Палада умъртвил страшния дракон и посял зъбите на чудовището в земята. От тях изникнали въоръжени воини, които започнали да се сражават помежду си. Оцелели петима, които помогнали на Кадъм да основе бъдещия град Тива. Вж. Овидий, «Метаморфози», III, 102–130. ↑

[3] Двете помощнички са Клото и Лахезис — сестрите орисници, които предат жизнената нишка на всеки смъртен. Третата мойра е Атропос (вж. бележката към стих 10685). ↑

[4] Трима — индивидът заедно с двете си орисници (вж. бележката към стих 20021). ↑

[5] Цербер — кръвожадно куче с три глави, покрити със змии; пазач на подземното царство. ↑

[6] Тези три фурии са богини на възмездието, крепителки на нравствените устои. ↑

[7] Минос, Еак и Радамант били синове на Юпитер; заради тяхната справедливост и мъдрост след смъртта им боговете ги направили съдници в Тартар, при бога на подземния свят Плутон. ↑

[8] Вергилий, «Георгики», І, 125–146. ↑

[9] Овидий, «Метаморфози», І, 114–127. ↑

[10] Вж. бележката към стих 1386. ↑

[11] Маслиновото дърво символизира кръста, а плодът на спасението — Исус Христос. ↑

        Тази проповед мъдра остана

20820 в паметта им и всеки във стана

вече беше съвсем убеден,

че грехът му ще бъде простен,

и го радост тозчас облада.

Но изчезвайки в миг без следа,

20825 Гений сякаш в земята пропадна,

а войската, за бърза мъст жадна,

се развика: „На щурм да вървим!

Сега трябва врага да сразим,

да изпълним таз проповед срочно.“

20830 Подготовката тутакси почна,

всички станаха вкупом на крак

да се борят със лютия враг.

Пръв се чу на Венера гласът:

„Нека сам предаде се врагът!“

20835 От словата й Страх се подразни:

„Тез закани към нас са напразни,

вас, Венера, очаква ви крах!“

Срам добави: „Самичък да бях,

надали щях от вас да треперя.“

20840 Като чу тези думи, Венера

им отвърна: „Мръсници, та кой

срещу мен ще излезе на бой?

Отстъпете ми вашия замък

с мир, че иначе камък по камък

20845 със земята ще бъде сравнен.

Нима имате сили от мен

да го браните? Щом не склоните,

като грешници там ще горите.

Ще запаля огради, заслони,

20850 зали, сводове, кули, балкони,

за да стане там адски горещо.

Ще направя на прах всяко нещо,

ровът бързо ще бъде заринат,

тъй че нашите лесно да минат.

20855 Добър Прием ще почне веднага

свежи рози навред да предлага

било даром, било за пари.

Ако щете, беснейте дори,

но натам ще вървят всички хора,

20860 щом широко вратите отворя.

Ще се втурнат и стари, и млади,

за да тъпчат поля и ливади,

ще измамят дори Ревността.

Ще пристигнат в тез чудни места

20865 и духовни лица, и миряни

да берат свежи рози уханни.

Никой смъртен не би устоял,

всеки хубав букет би набрал,

даже който се тайно вестява

20870 в този парк, за почтен ще минава.

Ще са най-много тези, които

ще дохождат напълно открито,

и за тях ще твърдят многократно,

че били се държали развратно,

20875 без, разбира се, туй да е невярно.

Тез, които постъпват коварно,

един ден свети Петър и Бог

ще ги съдят за този порок.

И които цветята оставят

20880 непокътнати, грях ще направят;

ако ги подведе Сатаната,

Гений как опростил би вината?

След като правят куп грехове,

те са наши най-зли врагове.

20885 Ако с тебе, Срам, аз не се справя,

към лъка си тогаз ще отправя

упрек — него виновен ще считам.

Добри чувства не ще аз изпитам

ни към теб, ни към Мъдрост, която

20890 ти е майка. Тя зъл поглед мята

към онези, които се вричат

всеотдайно до гроб да обичат.

Да ви вярва човек означава

любов нивга да не изживява.“

20895 Щом тез гневни слова им отправи,

в миг Венера запретна ръкави,

взе в ръце и лъка, и стрелата,

с рязък жест опна тя тетивата

и с присъщия й мерник точен

20900 право в своята цел я насочи —

към две стройни колони, с които

една бойница беше прикрита.

От сребро самородно те бяха

и един бюст чудесен крепяха —

20905 нито нисък бе той, ни висок,

нито тесен бе, нито широк,

нито тънък бе, нито дебел,

сякаш Господ се беше наел

да извае тъй фино снагата,

20910 раменете, ръцете, главата.

И от всичко на амбра дъхтеше.

В тази статуя скътано беше

нещо тайнствено, ценно и свято

под една фина тъкан, каквато

20915 даже в Цариград днес не продават.

Да речеш този бюст да сравняваш

със шедьовър на Пигмалион[1]

значи мишка да мериш със слон.

Нали той от дърво и метал

20920 творби твърде изкусни създал,

но веднъж, както бил си в дома,

току-виж му дошло на ума

удоволствие да си достави

и от слонова кост той направил

20925 една статуя толкоз красива,

че досущ тя била като жива —

по света ни една земна твар

не е имала толкова чар.

Ни Лавиния[2], нито Елена

20930 не била с такъв тен надарена,

нито пък с тяло толкоз чудесно,

а нали е на всеки известно,

че и тях Бог бил с хубост дарил.

Дотам скулпторът се удивил,

20935 че Амур, който близо стоял,

свойте мрежи пред него прострял

и във тях го оплел той така, че

горко скулпторът почнал да плаче:

„Какво сторих? — завайкал се той. —

20940 Имам статуи много на брой

и са всички с висока цена,

но до ден-днешен нито една

не е мойто сърце покорила.

Аз изгубих и разум, и сила,

20945 непрестанно измъчва ме тя!

Как ли ме осени мисълта

да се влюбя със страст тъй голяма

в една статуя глуха и няма?

Та тя нивга не ще ме пожали…

20950 Какъв огън Амур в мен запали!

Всеки срещнат за луд би ме сметнал

и към мен взор насмешлив би метнал

Този плам ще ме скоро погуби.

Ако бях се в царицата влюбил,

20955 милост можех у нея да срещна.

Без да ща, сторих стъпка погрешна,

по път бедствен страстта ми ме тласна

и това ме измъчва ужасно.

Туй не е по природно внушение

20960 и не чувствам сега озлобление

към Природа. Във мен е вината,

че приех тази лудост в душата.

Кой могъл би днес да предположи,

че такава любов е възможна?

20965 Но пък не един автор твърди,

че мнозина от наште предци,

са обичали много по-лудо.

Да припомням ли тук онуй чудо

с Нарцис, гордия момък печален,

20970 който своя лик в извор кристален

бил видял и тъй в него се влюбил,

че се сам от страстта си погубил?

Засега не съм толкова чак

полудял. Нали мога все пак

20975 с мойта мила творба да се срещам,

да я топля с целувки горещи

и това да ми радва душата.

А той как е могъл във водата

своя образ любим да целува?

20980 Та нали многократно съм чувал,

че мъже от различни страни

са изпитвали страст към жени,

без на нито един да се случи

малко нежност в ответ да получи.

20985 Дали аз по-щастлив съм от тях?

Не! Защото, макар и със страх,

от любимата си, за награда,

те са чакали все пак наслада,

а пък моята ме вледенява

20990 и в мен всяка надежда изтлява.

Много често, когато копнея

да изпитам наслада със нея,

аз гальовно с ръце я прегръщам,

ала тя не ми нивга отвръща

20995 а стои като кол, без да шава,

и устата ми се вкочанява,

щом опре се до нейната плът…

Мила моя, защо ли тоз път

тъй говоря? Прости ми, прости!

21000 Та нали щом усмихнеш се ти,

туй все пак е отрада за мен —

един мъж със усмивка дарен

става по-щастлив.“ Пигмалион

се обръщал към нея с поклон

21005 и я молел с очи просълзени

да му бъдат тез думи простени.

След туй давал й дар, но в ответ

срещал взор по-студен и от лед,

без да е осъзнал, че за жалост

21010 любовта му отива нахалост.

Амур разума бил му отнел

и младежът така се оплел

в свойте чувства, че взел да я гали,

да й шепне най-нежни похвали,

21015 и видял, че й трепка плътта,

като че оживяла е тя,

а това било чиста заблуда.

Стигнал чак до такава полуда,

че не знаел минута покой:

21020 ту щастлив, ту нещастен бил той,

ту от обич горял, ту злобеел,

ту възторгвал се, ту сълзи леел.

После все тъй с копнеж във душата

той грижливо обличал творбата

21025 първо с вълнени тъкани фини:

и зелени, и бели, и сини,

след туй първите дрехи събличал

и копринени рокли навличал —

най-различни по кройка и цвят

21030 от възможно най-скъпия плат —

и видът й така хрисим ставал,

че могла да се с ангел сравнява.

Друг път той я със кърпа забраждал,

и воала така й нагаждал,

21035 че открито да бъде лицето,

а не както в Арабия, дето

сарацините карат жените

да си скриват дори и очите.

Или пък й завързвал кордели

21040 сини, жълти, червени и бели,

всеки път украсени богато

и със перли, и с нишки от злато.

С фиба втъквал й китно цветче

върху прелестно златно венче,

21045 обковано с опали, с ахати,

с изумруди, с топази, с гранати…

Аз със думи не мога описа

колко чудни и дивни били са

тез бижута. След туй обеците

21050 той поставял й сам на ушите,

а пък нейните фини яки

свързвал с хубави златни токи.

Катарама чудесна блестяла

върху нейната гръд млечнобяла,

21055 а пък кръста й стягал колан,

от най-чисто сребро изтъкан,

а на него — торбичка, която

от коприна била и от злато.

(В таз торбичка бил сложил отрано

21060 пет кристала, нарочно подбрани,

със каквито момите играят).

Чифт чорапи обувал накрая

(с възхитително хубава плетка)

и обувки с два пръста подметка,

21065 за да скриват краката й бели.

(а не й турял гетри дебели —

на парижка жена по̀ приляга

таквиз груби неща да си слага.)

Конец златен в игла златна вдявал,

21070 прав пред свойта любима заставал

и маншетите сръчно зашивал.

След това из полята отивал

и донасял оттам цветя свежи,

както правели всички младежи:

21075 обичайно е млади момци

да изплитат красиви венци

за момите… И той саморъчно

й изплитал венците тъй сръчно,

както надали сторил би друг.

21080 Като най-благоверен съпруг,

пръстен златен й слагал със жест

триумфален и казвал й: „Днес,

мила, в брак ще се свържеш със мен.

А на сватбата само Химен[3]

21085 ще поканим ведно със Юнона,

та пред двамата и пред закона

да се с тебе надлежно венчая.

За свидетели аз не желая

никой друг — ни прелат, ни кюре.

21090 Та нали би било най-добре

богове да кумуват на нас.“

И тогава с висок, ясен глас

вместо меса напеви омайни

той редял за любовните тайни.

21095 Инструменти различни владеел,

за сърдечните трепети пеел

и на глас си изливал сърцето,

но тъй силно, че гръм от небето

неминуемо би заглушил

21100 (и дори Амфион[4] не е бил

тъй умел, като свирел на лира).

Инструменти самин си намирал,

като ходел при майстори стари.

С мандолини, с цигулки, с китари

21105 много често се той забавлявал,

а в дома му звънтеж се раздавал

от часовник, така нагласен,

че да може безспир, по цял ден

да се чува как сладко звъни.

21110 Имал орган и в някои дни

и на него той свирел и пеел

и тригласни мелодии леел

(този орган бил толкова лек,

че го вдигал дори сам човек).

21115 Често свирел със флейти, с кларнети

и потраквал във такт с кастанети,

а пък бил и гайдар надарен.

Взимал свойта творба всеки ден

и танцувал из цялата къща,

21120 ала виждал, че тя му отвръща

със вял поглед, от лед по-студен.

Без да бъде съвсем съкрушен,

смут усещал той в свойто сърце,

ала взимал я пак на ръце,

21125 до леглото със нея отивал

и я с топли целувки покривал.

Да си с някой във връзка интимна

и да чувстваш, че липсва взаимност,

неизменно туй носи тъга.

21130 Кой могъл би да каже сега

как е страдал тоз клетник обречен,

безразсъдно и сляпо увлечен

по бездушната статуя няма!

Той й търсел с грижовност голяма

21135 рокли хубави и гиздила

(а тя много красива била

и без накити)… Тъкмо тогава

чул познатите си да разправят,

че по време на някакъв празник

21140 чудесии се случвали разни.

Тъй като в града имало храм,

много хора се стичали там

и във чест на Венера по цели

нощи местните хора не спели.

21145 А творецът бил вярващ човек,

наумил си да търси там лек

за нещастната своя любов

и отправил към Господа зов

със прочувствен, трогателен глас:

21150 „Богове, ако имате власт,

избавете един правоверен!

И ти, свята богиньо Венера,

имай милост към мене! Нали

се гневиш и те много боли,

21155 ако в Девственост някой се вслушва.

И на мене дойде ми до гуша

от това, че й служех до днес,

ала тя ме направи злочест.

Знам, че имаш сърце отзивчиво,

21160 и те моля сега най-учтиво

да склониш да ми чуеш молбата.

Клетва давам от днеска нататък

да не служа на Девственост вече,

че на горести тя ме обрече

21165 Нека тази красавица, дето

ми открадна наскоро сърцето,

а е с мен по-студена от лед,

стане моя жена занапред.

Излекуваш ли моята рана,

21170 а пък аз все тъй девствен остана,

за мен нека не ти е хич мило,

изпрати ме на черно бесило,

нареди с меч да бъда посечен;

нека Церберът зъл, безчовечен,

21175 който бди на вратата на ада,

ме погълне, щом тъй ми се пада,

или пък по ваш знак, богове,

нека в пранги ме той окове!“

Като чула, че той вече честно

21180 ще й служи, че може би лесно

ще обърне на Девственост гръб

и, надмогнал предишната скръб,

възмезден ще се види накрая

във прегръдките топли на тая,

21185 на която Венера и сила,

и душа би с готовност вселила,

тя превърнала мигом творбата

в една млада девойка, която

била много красива и мила.

21190 А той, щом се Венера смилила,

бил обзет от възбуда голяма

и веднага излязъл от храма

с мисълта, че във най-скоро време

свойта мила в прегръдка ще вземе

21195 и ще стане невиждано чудо.

Затова той затичал се лудо

и когато във своя дом бил,

до любимата се приближил.

Отначало погледнал я само,

21200 ала в миг закипяла кръвта му,

щом с очите си ясно видял,

че пред жива девойка стоял,

че косата й чудно красива

като руси вълни се разлива,

21205 че сърцето в гръдта й пулсира.

Поотстъпил той, без да разбира

дали вярно е всичко това,

във почуда поклатил глава

и си рекъл: „Какво става с мен?

21210 От магия ли бях заслепен?

Нима сън ще е всичко било?

Откъде е туй чудо дошло?

Дали демон или пък фантом

крадешком е влетял в моя дом?“

21215 И девойката мила тогава

се до своя любим приближава

и му казва: „Не виждаш ли, мили,

че не са се тук демони скрили?

Аз завинаги твоя оставам

21220 и на теб любовта си отдавам —

нека тя ти е най-свиден дар!“

Омагьосан от нейния чар,

в този случай той нямал съмнение,

че не става въпрос за видение,

21225 прострял бързо към нея ръце

с разтуптяно от радост сърце,

плам любовен във тях се разпалил

и на своята страст се отдали.

Като гълъби те ту с милувки

21230 се опивали, ту със целувки,

изразявайки си радостта,

че ги свързва в едно любовта.

И на Бог благодарни били,

затова че спокойно могли

21235 да изпитат това чувство свято,

както и на Венера, която

им оказала помощ безценна.

Той, щастлив, се усмихвал блажено,

затова че в тоз паметен ден

21240 от богинята бил възмезден.

Надали на света някой друг

благоверен и любещ съпруг

към жена си е бил толкоз мил.

И той в нея следа не открил

21245 от предишната сдържаност — тя

толкоз страстна била в любовта,

че след време родила се Пафа[5]

и на нея бил кръстен град Пафос.

Цар Кинирас[6] на Пафа син бил,

21250 с такт и с мъдрост се той проявил

и навярно добре би живял,

ако овреме бил подразбрал,

че му дойката готви измама.

При вестта, че жена му я няма,

21255 във леглото му късно в нощта

дъщеря му проводила тя —

оназ руса немирница Мира.

Без изобщо да бил подозирал,

с дъщеря си той спал. Колко долна,

21260 вероломна, коварна, подмолна

била дойката (Бог я убил!).

И така се Адонис родил,

а пък Бог тази щерка немирна,

за греха й, превърнал във смирна.

21265 Впрочем още тогаз, през нощта

от Кинирас, от своя баща,

Мира щяла да бъде убита,

но по чудо от смърт страховита

тя успяла все пак да избяга.

21270 Според мене се вече налага

с тез странични неща да престана

и пак своя сюжет подхвана.

Аз за сетен път тук подчертавам,

че щом наша творба се сравнява

21275 със шедьовър на Пигмалион,

то ще е равносилно със слон

една мишка да се съпостави.

Както никой не ще си представи

една мишка, стояща над слона,

21280 така древната гръцка мадона

стои много по-долу от тая,

дето с право сега величая.

И Киприда[7] била би пленена

от таз статуя, точно вградена

21285 между двете колони в средата.

Та аз друга жена на земята

така дълго не бих съзерцавал.

На колене я бих обожавал,

бих почитал това място свято,

21290 без да трепна пред тази, която

бдеше с лък и с пламтяща стрела.

В никой случай не би тя могла

да ме спре да отида дотам

и да сторя каквото си знам.

21295 Та нали на това свято нещо

посветих си сърцето горещо.

О, как искам с дисаги, с кривак,

при възможност да ида аз пак

гдето розата пищно цъфти.

21300 Дано Бог ме от срам защити

и дано не ме нищо възпре.

        Във целта си Венера добре

се примери и пусна стрелата

накъм нея така бързешката,

21305 че там никой пазач не видя

как стрелата край тях прелетя.

Тя улучи целта възжелана

и див ужас вразите обхвана,

че за тях туй бе пълен провал.

21310 Щом видяха те своя портал

да гори, вкупом викнаха: „Боже,

с нас е свършено. Кой къде може

да върви, но оттука да бяга!“

Всеки ключа си хвърли веднага

21315 и побърза да иде далече.

Щом Опасност усети, че вече

се излага на риск, тя самата

полетя като заек в гората.

Всеки беше запретнал поли

21320 и не беше го грижа дали

с други бяга или тича сам.

Страх изчезна. След него и Срам

слепешката се втурна напред,

без да иска от други съвет.

21325 Огън беше обзел крепостта.

Щом Вежливост научи вестта

(а тя бе с красота всепризната),

видя как се развиват нещата

и се втурна, не губейки вяра,

21330 да спаси своя син от пожара.

По петите й вече търчаха

Откровеност и Милост, но спряха

пред Добър Прием — чувстваха страх,

че пожарът ще стигне до тях.

21335 Но Вежливост, без миг да се бави,

поучителни дум и отправи

към Добър Прием: „Ах, как сърцето

ми се късаше, синко, дордето

ти стоеше под ключ във затвора.

21340 Дано Бог порази тези хора,

от които измъчван бе много.

Умря Зъл Език и, слава Богу,

ти свободен си. Всички нормандци

изоставиха свойте катанци,

21345 там във рова пияни лежат

и не ще се наскоро свестят.

Ревност вече не е така властна

и не може да бъде опасна.

А когато далеч от вас тя е,

21350 всеки може тъй, както желае,

да живее и би могъл даже

помощ той и на друг да окаже.

Ревност няма от кой да научи

какво може със вас да се случи —

21355 тя доносници тук вече няма.

Суматохата бе тъй голяма,

че наперените нечестивци

мигом станаха подли страхливци.

Но, за Бога, и ти, сине мой,

21360 по-далече от огъня стой.

Откровеност и Милост, и аз

сме дошли тук при теб в този час

със молба да си по-благосклонен

към младежа. Преследван и гонен,

21365 той понесе големи злини,

ала нивга не ти измени.

Уважи му най-сетне молбата!

Той на теб си отдаде душата —

приеми го от почит към мен

21370 и към бог Амур, който весден

му помага и смелост му дава.

Амур всички в тоз свят покорява

и под власт ги държи, сине мил.

И Вергилий е туй изразил

21375 в Буколики със следния ред:

«Любовта побеждава навред.»[8]

Тъй правдиво звучи мисълта му,

при това в един кратък стих само,

и то твърде прецизно и ясно.

21380 Към младежа се дръж съпричастно,

пък дано да ви Господ помага.

Щом му се тази роза полага,

от сърце му я дай, сине мой!“

„Но, госпожо — отвърна й той —

21385 аз напълно се с вас съгласявам

и на младия мъж разрешавам,

докато сме сами, да я вземе.

Бях готов и преди доста време

тази роза на него да дам,

21390 щом е той в любовта си тъй прям.“

        Аз безкрайно му бях задължен

и от чиста любов вдъхновен,

с нетипично за мен дръзновение

се реших, след това позволение,

21395 със дисаги и с гладък кривак

да отида при розата пак.

Тез дисаги по мярка скроени

от Природа ми бяха дарени —

те от кожа са тънка, но здрава,

21400 по съвсем специална направа,

при това не са никога празни.

Инструменти използвайки разни,

тя две чукчета с тях изковала

и във мойте дисаги ги свряла.

21405 Така фини са те, че дори

и Дедал[9] в древността по-добри

не е имал. За фино творение

трябва не бързина, а умение.

С тия хубави чукчета можех,

21410 ако пътьом на мен се наложи,

и сам коня си да подковавам,

а това самочувствие дава.

Аз съм ловък ездач, слава Богу,

и ценя тези чукчета много

21415 по-високо от своята лира,

на която понякога свиря.

От Природа ги лично получих

като дар и от нея научих

да си служа със тях доста вещо.

21420 Тя и с друго съществено нещо

ме дари — с кривак гладък и прав,

при това изключително здрав

и затуй тя не го обкова.

Той е всичко за мен — затова

21425 не го давам на друг, та дори

да ме някой засипе с пари.

При това той е тъй издръжлив,

че ме прави неземно щастлив.

Аз се чувствам безкрай задължен

21430 на Природа — щом той е у мен,

преспокойно поемам на път.

А попадна ли в някой глух кът,

със кривака си служа така,

сякаш брод търся в буйна река,

21435 но аз знам с него тъй да боравя

че не ще се в реката удавя.

А пък вирове има дълбоки,

при това с брегове тъй високи,

че по-лесно ще бъде за мен

21440 да измина две левги на ден

през полето или край морето,

вместо брод да си търся където

непрекъснато дебне ме злото.

Аз във вир не попаднах, защото

21445 най-подробно проучих водите

и не се реших сам в дълбините

да навляза. Ни с прът, ни с гребло

не би в никакъв случай могло

да се стигне до дъното… Ето

21450 защо аз по брега на морето

предпочитам спокойно да ходя.

Смелостта, със която аз бродя,

се дължи на това, че на мен

този хубав кривак бе дарен.

21455 Нека другите хора вървят

по отъпкан и по-широк път[10],

а пък ние, които сме млади,

и предимно си търсим наслади,

от коларския друм ще страним

21460 и във по-тесен път ще вървим.

Щом е пътят отъпкан, тогава

за печалби той шансове дава

и изгодата по̀ е значима.

Наспоред Ювенал[11], ако има

21465 един млад мъж любовница стара

и богата, тя тъй ще докара

всяко нещо, че той много лесно

би добил състояние честно.

Неслучайно Овидий[12] твърдял,

21470 че би лесно мъжът преуспял,

щом със стара жена се задява.

Ала нека не се заблуждава,

че прибягвайки до хитрини,

той могъл би да я заплени,

21475 че щом види нечисти кроежи,

тя избягва любовните мрежи.

Всички дами с коси побелели

вече имат сърца загрубели —

от един ли мъж те са ласкани

21480 и веднъж ли са те изиграни!

Затова сред словата любовни

те познават кои са лъжовни.

И обратно, девойките млади

жадно слушат любовни тиради —

21485 щом не са се опарили те,

не им идва наум въобще,

че дружат с обиграни лъжци,

а не със безобидни светци.

А по-старите дами, които

21490 със мъжете все по-дяволито

се държат, тъй познават играта,

че веднага надушват лъжата.

Те са опит добили, дордето

млада кръв им е вряла в сърцето,

21495 и макар да им бръчки личат,

те не ще се тъй лесно дадат,

ако мъж обигран се яви

и започне пред тях да мълви

прелъстителни, сластни слова,

21500 като тайно цели чрез това,

коленичейки им във краката,

да им трогне дълбоко душата;

или щом със горещи сълзи

раболепно пред тях той пълзи

21505 и на кръст сам разпъва се даже,

за да им любовта си покаже

за да станат те по-доверчиви;

или щом той със думи лъжливи

им се телом и духом отдава

21510 и най-скъпи неща обещава,

та жената да се поддаде.

Той стреми се да я подведе

така, както с лъжлив глас в горите

сладкогласно подпяват ловците,

21515 за да хванат наивните птички.

А последните са тъй добрички,

че не знаят с какъв аргумент

да отвърнат на тоз комплимент

и в коварните мрежи попадат.

21520 Така биха могли да пострадат

много птиченца — цели ята.

Щом достигне до тях песента

на ловците, те тъй са невежи,

че се хващат във техните мрежи.

21525 Щом е птицата стара, тогава

на измами не се тя поддава —

неведнъж сред тревата зелена

е била от ловци застрашена,

не един риск е тя преживяла

21530 и от всички се е отървала.

За жените туй също важи:

често те в любовта чрез лъжи

са били във покорство държани

и надушват где има капани,

21535 само щом им мъжът заговори

или щом жест съмнителен стори.

Затова според мен не е чудно,

че те в клопките падат по-трудно.

И дори някой влюбен младеж

21540 да е искрен във своя стремеж,

да очаква сърдечна отрада

и от мъка любовна да страда,

да живее с надежда приятна

и томителна, и благодатна,

21545 да е паднал в любовните мрежи

под напора на чисти копнежи,

и тогаз чувстват дамите страх

да не е това клопка за тях.

И умишлено щом се заплитат

21550 в мъжки мрежи, те все пак се питат

дали хитра уловка в тях няма.

Щом са жертва били на измама,

това винаги ще им тежи

и ще мислят, че с лъст и лъжи

21555 всеки мъж се към тях приближава.

        Момци млади, щом искате слава

и богатство, ще трябва с жените

да се винаги мило държите,

та те хем да ви радост доставят,

21560 хем да ви по-заможни направят.

Който млади жени предпочита,

нека всякакви все пак опита,

както впрочем Амур повелява

(та нали не се никой съмнява

21565 в правотата на тези повели).

Та туй правило в сила не е ли

и за който почита софрата?

Щом добре различаваш месата —

и в гърне, и на шиш, и на скара —

21570 и си сърбал различна попара,

ти опитваш от всичко, защото

се стремиш вечно към най-доброто —

да е сготвено то най-изкусно

и да е непременно най-вкусно.

21575 Щом със злото не е имал среща,

как доброто човек ще усеща?

Този, който не е бил в несрета,

как той би си харесал късмета?

Нали който честта не цени,

21580 пред позора не ще се свени?

Който болка и скръб не познава,

малко радости той заслужава.

Ако има пред тебе две вещи,

но различни на вид, и речеш ти

21585 да опишеш подробно едната,

и на другата вещ в същината

трябва много добре да прозреш,

инак нивга не ще разбереш

с какви свойства блести една вещ

21590 и как точно да ги назовеш.

        И тъй, с мойто добро снаряжение

крачех аз към целта с нетърпение

и очаквах момента, когато

ще достигна до мястото свято

21595 със кривака си, който бе дар

от Природа. Като при пожар

бързах аз, сякаш хала ме гони,

накъм двете заветни колони.

Между тях коленичих набожно

21600 и видях, че е вече възможно

на светините сам да отдам

по достойнство и почит, и плам.

Тук пожарът единствено тях

пощади, всичко друго бе в прах —

21605 чудеса човек може да стори,

но не може с пожар да се бори.

Вдигнах аз една малка завеса,

съзрях двете колони къде са

и пред статуята се видях.

21610 Аз целунах я и пожелах

във един доста малък отвор,

който бойница беше без спор,

и кривака си вътре да втъкна,

и дисагите си там да вмъкна.

21615 Отначало не бе ми известно,

че не ще да е толкова лесно.

Още щом турих мойта тояга,

тя навънка излезе веднага,

аз повторих, но моят кривак

21620 неочаквано върна се пак.

Подразбрах, че препятствие има

и че лесно не се то превзима.

За да бъде добре защитена,

тази бойница беше снабдена

21625 със преграда — при всяка атака

длъжен бях да си служа с кривака.

Ако някой ме видеше там,

би си спомнил как Херкулес сам

настървено с Как влизал във бой:

21630 до три пъти нападал го той,

до три пъти отстъпвал назад,

до три пъти присядал на хлад

да отдъхне след труден отпор.

И аз също видях много зор,

21615 едра пот ми изби по челото

и бях много измъчен, защото

отначало с преградата здрава

не можах със успех да се справя.

Изморен бях, така да се каже,

21640 като Херкулес, повече даже…

Ала пак продължих — трака-чука —

и направих там малка пролука

със надеждата сам да успея

таз преграда да преодолея.

21645 През пролуката тясна завчас

по-широк път проправих си аз

и си казах, че всичко ще сторя,

но преградата сам ще съборя.

И успях. Ала в таз цепнатина

21650 едва вмъкнах се до половина

и наистина хвана ме яд,

но не щях да отстъпя назад,

та каквото и ще с мен да става.

Със упорство сполучих тогава,

21655 без да губя надежда, все пак

да наместя там своя кривак.

Но отвънка дисагите бяха,

двете чукчета все тъй висяха

и все тъй тесен беше отворът.

21660 Още трябваше аз да се боря,

съпротивата беше голяма,

но съзнавах, че друг избор нямам,

а доколкото виждах, оттук

не бе минал до днес никой друг —

21665 във това място пръв влизах аз.

А дали някой мъж оттогаз

се е радвал на този късмет,

аз не зная, ала занапред

ще живея докрай убеден,

21670 че не бе идвал друг освен мен

в този кът — пръв обикнал го бях

и тъй много на него държах.

Ако ти силно някого любиш,

лесно вяра във него не губиш,

21675 та дори да го други петнят.

Знам добре, че по този мой път

следи никой не беше оставил.

Ако аз се по него отправих

и отворих онази пролука,

21680 то бе, тъй като само оттука

можех сигурно стъпка по стъпка

да достигна до своята пъпка.

А сега чуйте как се държах

в този случай и как сам можах

21685 да откъсна таз пъпка любима.

От урока ми полза ще има

вероятно и този от вас,

който би се решил в даден час

да отиде за пъпки и рози.

21690 Да се вслуша в мен най-вече този,

който нивга не би пожелал

да се случи със него провал.

Според моя съвет се водете

и със нужния такт подходете

21695 към целта, та от храста листнат

да откъснете чудния цвят

и от мене по-лесно дори.

За урока не искам пари,

но аз мисля, че много е важен

21700 и дано да не се той окаже

непотребен за вас един ден.

Туй е главното всъщност за мен.

До любимия мой розов храст

приближих се дотолкова аз,

21705 че да мога при първата стъпка

да откъсна желаната пъпка.

Но понеже ми беше тъй мила,

не посмях да прибягвам до сила —

Добър Прием ме тъй посъветва

21710 и пред него положих аз клетва.

С две ръце хванах клонката вита,

клонка гъвкава като ракита,

и взех пъпката леко да клатя,

без да си от бодлите изпатя,

21715 че не би ми се инак удало

да постигна целта си изцяло.

Поразтърсих и другите клони,

и то без да се нещо отрони

или счупи, или навреди.

21720 Ала знаех добре отпреди,

че не й ли засегна кората,

не ще свършат успешно нещата.

И най-после (с това ще привърша)

аз разтърсих, но без да прекърша,

21725 моя пукнал се вече цветец

и от него попада прашец.

Подокоснах цвета във средата,

за да му поразгледам листцата

(нали исках за всичко да зная),

21730 и така ги разгърнах накрая,

че цветеца напълно разтворих.

И макар че в тоз случай грях сторих,

Добър Прием бе толкова мил,

че не би ме за туй укорил.

21735 И тъй стана — остави ме там

да си правя каквото си знам.

Но все пак ми обърна внимание,

че във случая мойто желание

според него е май прекалено.

21740 Не постъпих тогава почтено,

но нали лично той разреши ми

да откъсна листцата любими.

И понеже по всичко личеше,

че успехът ми сигурен беше,

21745 аз се чувствах пределно щастлив.

А на тоз, който бе отзивчив

спрямо мен, бих желал в този час

да изкажа признателност аз,

както всеки един мъж почтен

21750 би направил. Аз бях задължен

на мнозина, че ме подкрепиха

и с такива неща ме дариха,

че направиха ме по-благат,

и от тоз, който бе най-богат.

21755 Затова свойта пъпка оставих

за момент и възхвала отправих

към Амур и Венера, а също

и към свитата им всемогъща,

че на мойта молба те веднага

21760 отзоваха се… Нека помага

Бог на всеки млад влюбен, готов

да си следва сърдечния зов.

За Разумност не ща ида мисля,

че от нейните козни ме втриса…

21765 Нека трижди да бъде проклето

това злобно Богатство, което

на мен достъп дотам забрани

(добре все пак, че то настрани

не поглеждаше, тъй че без страх

21770 по-навътре да вляза можах).

Дано Ревност и мойте врази

до един да ги зло порази,

че възпират голям брой младежи

да достигнат до пъпките свежи!

21775 (Как ли Ревност се пука от яд?).

Аз откъснах любимия цвят

и напуснах туй място, което

очарова ми толкоз сърцето.

Тъй се с роза сдобих… А навън

21780 беше ден… и аз станах от сън.

Тук Романът за Розата свършва.

[1] Жан дьо Мьон пресъздава историята на Пигмалион, като се придържа към Овидий, „Метаморфози“, X, 242–297. ↑

[2] Лавиния — дъщеря на митическия италийски цар Латин, който я дал за съпруга на Еней. ↑

[3] Химен — древногръцко божество, олицетворение на сватбената песен, покровител на брака. ↑

[4] Амфион — син на Юпитер, получил от Хермес вълшебната лира и дарбата да свири на нея и да пее божествено. ↑

[5] Пафа — дъщерята на Пигмалион, на чието име според Овидий е наречен град Пафос (остров Кипър). ↑

[6] Кинирас — син на Пафа и внук на Пигмалион, според мита първият цар на остров Кипър; от кръвосмесителната любов с дъщеря му Мира се ражда миловидният Адонис. ↑

[7] Киприда — един от епитетите на богинята Афродита (от името на остров Кипър, където се намирало главното средище на нейния култ). ↑

[8] Вергилий, «Буколики», X, 69: «Omnia vincit Amor, et nos cedamus Amori» — «Всичко надвива Амур. Пред Амур да отстъпим и ние» (цит. по Публий Вергилий Марон, «Буколики. Георгики. Енеида», изд. «Народна култура», с., 1980, превод от латински Георги Батаклиев). ↑

[9] Дедал — прочут митически механик, архитект и скулптор от Атина. ↑

[10] Според някои коментатори тесният път символизира любовта на младите, а широкият — любовта с богати стари жени. ↑

[11] Ювенал, „Сатири“, І, 38–39. ↑

[12] Овидий, „Любовно изкуство“, ІІ, 667–668. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.